I 66* EDVARD WIBECK. 



de båda hufvudformerna också beskrifvits såsom verkliga arter under 

 namn af Pimts rigensis Desf. och P. haguenensis Loud., detta i likhet 

 med den högnordiska eller alpina tallen, P. Friscana Wisch. 



Äldre uppgifter iinnas {102, sid. 72 — 73), att också försök med svensk, 

 finsk och tysk gran, anställda i höglägen å reviret Altenberg på sachsiska 

 Erzgebirge och i Tharanderwald, utfallit till det nordiska fröets fördel 

 beträffande frosthärdighet och motståndskraft mot vissa svampsjukdomar. 



Säkert är, att tack vare i synnerhet den nordiska tallens goda rykte 

 skogsfrö norrifrån under en lång följd af år ansågs såsom synnerligen 

 värdefullt för bruk i Mellaneuropa och där stundom betalats med dub- 

 belt högre pris än det inhemska (c?, yj och lof). Trots detta kom emel- 

 lertid fröhandeln att i hufvudsak gå i motsatt riktning, hvilket, åtmin- 

 stone hvad Sverige beträffar, förklaras af orsaker, som i det följande 

 skola framläggas. 



Efter den skogsbrukets > frihetstid», som kulminerade i Sverige på 

 1820-talet, kom efter hand en kraftig reaktion. Vådorna af det sista 

 systemet hade snart nog blifvit uppenbara och ett nydaningsarbete upp- 

 togs på snart sagdt alla områden: skogsstaten och utbildningsväsendet 

 för densamma reorganiserades, hushållningssällskapens skogliga verksam- 

 het ökades starkt, delvis med hjälp af särskilda tjänstemän, planterings- 

 sällskap bildades etc. Rarrskogsodlingar, som tidigare i ringa utsträck- 

 ning förekommit så godt som uteslutande i de skogfattiga, sydligaste 

 landskapen \ upptogos i större omfattning än någonsin förut och ut- 



* Under 1700-talet omnämnas barrskogskulturer nästan blott frän Skåne. I GiLLKERGS 

 Beskrifning öfver Christianstads län 1767 nämnas inalles 10 olika tallplanteringar, oberäknadt 

 den »härliga furuskogen» vid Ugerup, hvilken såsom bekant berättas blifvit sådd af herr 

 Arild Ugerup, när denne hemkommit från den fångenskap, hvari han råkat hos svenskarna 

 efter sjöslaget i Kalmarsund 1564. Strödda, ehuru tyvärr knapphändiga notiser om de äldsta 

 sydsvenska barrträdskulturerna finnas f. ö. i Linnés Skånska resa I7S>, Brings Silvicultura 

 Scanise 1757, Ficherströms Anmärkningar om Södra Halland 1761, Hindbecks De utili- 

 tate plantationum arborum etc. 1768, Sefströms Bref om plantagerne i Skåne 1778, Brl- 

 ZELIUS Oförgripeliga tankar om flygsands plantering 1 802, Erd.mans Ekonomiska anmärk- 

 ningar om Barrskogens vård 1 804 m. fl. 



Den af v. Schönberg i Forstlig Diskussionsforening i Köpenhamn 1905 (Ö7) ut- 

 talade förmodan, att de i närheten af Ystad i början af 1800-talet uppdragna tall bestånden 

 skulle vara af tyskt frö »redan af det skäl att på den tiden ingen svensk fröindustri fanns», 

 tycks mig sakna tillräckligt fog. Efter allt att döma ha tvärtom alla våra äldsta barrträds- 

 kulturer giorts med inhemskt utsäde. Någon VXixi^industri i ordets egentliga mening fanns 

 visserligen ej då, men kottsamling och klängning kände man till; att den bedrefs mera till- 

 fälligt var naturligt, eftersom själfva kulturerna ännu voro så fa. Alltsedan midten af 1700- 

 talet arbetades emellertid för att få i gång äfven barrträdsplantering (se t. ex. 62 och iis) och 

 från denna tidpunkt till år 1S20 trycktes i Sverige minst ett 20-tal olika uppsatser och broschyrer 

 om frösamling, klängning, sådd etc, af hvilka åtskilliga bära vittne om verklig erfarenhet 

 på detta område. Undervisning häri lämnades f. o. också af ekonomie professorerna i Upp- 



