TALL OCH GRAN AF SYDLIG HÄRKOMST I SVERIGE. I 7 I* 



gande af relativt lika grobarhet hos båda slagen. Det utländska fröet 

 har jag alltid, det är sannt, funnit gröfre och fylligare och plantorna 

 frodigare. En stegrad lifsverksamhet, för att döma af stjelkens och 

 barrens tilltagande längd under året, har jag likaledes funnit anmärk- 

 ningsvärd, men lika så gynsamma som dessa omständigheter äro under 

 ett blidare klimat, äro de däremot desto mer menliga under ett sträft 

 som värt. Det är nemligen sannolikt att just genom denna plantornas 

 girvuxenhet vårfrosterna med större framgång härja Tält besådde med 

 tyskt frö än med svenskt. Mer än en gäng har jag tyvärr blifvit be- 

 sviken, efter inträffad vårvinter uti förhoppningarne på föregående årets 

 verkligt vackra skogssådder. Den brungula färg, som barrplantorna 

 antaga efter att vara frostbitna, har blott sällan återgått till grönska 

 hos dem af tyskt frö, men oftare hos dem af inhemskt. Med skäl ger 

 jag derföre företräde åt det sednare — — .)) 



Mer eller mindre tydligt uttalade betänkligheter mot det utländska 

 skogsfröet finner man också h. o. d. i hushållningssällskapens publika- 

 tioner frän 1860- och 70-talen. I berättelsen för Hallands län 1863 be- 

 klagas så t. ex. att man af brist på svenskt tallfrö nödgats införskrifva 

 sådant utifrån. »De däraf uppkommande plantorna», heter det, »äro 

 i allmänhet vackra, ehuru erfarenheten hos oss visat, att skogsfrön af 

 gran och furu, som inom landet blifvit utklängda, vanligen gifva bättre 

 växt än de, som från Tyskland anskaffades». När år 1871 ånyo brist 

 yppades på svenskt tallfrö, beslöt emellertid hushållningssällskapet att 

 likväl ej inköpa tyskt frö, »emedan flere af ledamöterna förklarade sig 

 ega den erfarenhet, att skogssådder med utländskt frö efter några år 

 icke visat sig fördelaktiga». År 1878 beklagar samma sällskap »svårig- 

 heten att äfven till högt pris få verkligt svenskt furufrö, emedan det, 

 som kommer ifrån åtminstone en del svenska klänganstalter mer än 

 sannolikt är uppblandadt med tyskt frö, hvilket i vårt klimat visat sig 

 mindre användbart». Liknande uttalanden återfinnas åtminstone i Bo- 

 husläns, Örebro och Stockholms läns hushållningssällskaps samtida hand- 

 lingar; i de sistnämnda har dåvarande jägmästaren C. A. T. BJÖRKMAN 

 redan på 1860-talet bestämdt afrådt från bruket af tyskt frö. Samma 

 meningar — om också stundom blott uttryckta i förbigående — möta 

 äfven i den skogliga facklitteraturen, så t. ex. i en anonym broschyr 

 »Om insamlande af skogsfrö», Umeå 1870, i Th. L. BOIINSTEDTS 

 »Några bevis för nödvändigheten att vårda skogen och skogsmarken» 

 1873, i O. Gyberg.S »Om insamling och förvaring af skogsfrö» s. å., 

 m. fl. Det är emellertid iögonfallande, att den tidigare oppositionen 

 mot det utländska skogsfröet lika mycket eller mera synes utgått från 

 skogsintresserade jordbrukare än från yrkesskogsmän, hvilket. f. ö. lätt 



