172* EDVARD WIBECK. 



förklaras däraf, att de förras omdöme i denna fråga ej endast på- 

 verkats af direkta iakttagelser, utan kanske lika ofta af teoretiska be- 

 tänkligheter, grundade på förut kända förhållanden hos sädesslag och 

 foderväxter. 



Om alltså redan på 70-talet många röster höjts mot användningen 

 af det tyska fröet, saknades å andra sidan ej heller sådana, som togo det 

 i försvar. En person, som i detta afseende nog i någon mån lyckades 

 att temporärt omstämma meningen, var skogsförvaltare E. WOLFF, som 

 först 1875 i Värmländska Bergsmannaföreningen och sedan i en skriftlig 

 inlaga till Örebro läns hushållningssällskaps möteden i r.ovember 1876^ 

 kraftigt tagit till orda för det tyska fröets användbarhet. 



WOLFFS starkaste argument var, att han kunde åberopa en omfat- 

 tande egen erfarenhet och särskildt visa på i — 17-åriga, ännu fullt 

 oklanderliga kulturer, uppdragna af tyskt frö vid Ölsboda i Nerike. 

 Mycket svagt var däremot hans andra argument, att alla exemplar af 

 respektive tall och gran inom sina naturliga utbredningsområden — de 

 månde växa »vid Is- eller Medelhafvet» — måste vara fullt likartade 

 till struktur och egenskaper, eftersom de ju alla tillhörde en art, respek- 

 tive Pinus silvestris och Pin. Abies! Bortsedt från den logiska brist- 

 fälligheten hos delta cirkelbevis, är satsen, såsom vi nu veta, fullkomligt 

 falsk. Den är emellertid mycket belysande för den fara, som hotar 

 fortskridandet mot ökadt vetande, så snart ett begrepp fattas rent dog- 

 matiskt, något som lätt följer med en viss halfhet i bildningen. Den 

 verkliga orsaken till de många underhaltiga kulturbestånden ansåg W. 

 ligga i användningen af gammalt och illa behandladt frö. 



Till de åberopade Olsboda-bestånden, hvilka ej heller sedan dege- 

 nererat, utan allt fortfarande stå vackra, skall jag längre fram återkomma. 



Enstaka eller åtminstone relativt fåtaliga goda kulturer med tyskt 

 frö kunde emellertid ej i längden uppehålla tron på dylikt utsäde, när 

 kanske tjogtals andra tysktallskulturer aftynade och dogo ut. Då skogs- 

 styrelsen i ett cirkulär af den 17 april 1882 varnade för användningen 

 af tyskt tall- och granfrö på statsskogarna, var detta blott ett utslag af 

 en redan då ganska stadgad, allmän mening. 



Äfven sedan har proveniensfrågan ofta berörts i svenska skogslittera- 

 turen, vare sig mera förbigående eller mera ingående, hvilket senare 

 kan sägas varit fallet i uppsatser af Örtenblad 1899 {^^^g). Hemberg 

 1904 (^7) och Stjernspets 1906 {100). Dessutom har den gång efter 

 annan varit föremål för diskussion vid skogsmannamöten, bland hvilka 

 blott må nämnas Skogsvårdsföreningens årsmöte den 6 april 1905 [10^), 



' Referat härom äfven i Tidskrift f. Skogshushållning 1877. 



