178* EDVARD WIBECK. 



kanske af dess mest högnordiska eller rent alpina delar. Hvad som 

 afgör rangplatsen nic//aii taUfornicvim inom olika växtområden är den 

 relativa rikligliet. hearmed packcrt vuxna stammar uppträda i bestånden, 

 samt den grad af seghet, hvarmed denna egenskap fasthålles af träd- 

 individen äfven å mindre gynnsamma stå?idorter. 



Den i denna mening bästa tallen träffas i norra och nordöstra 

 delarna af Europa, inom Skandinavien, Finland och stora delar af Ryss- 

 land, men äfven i nordöstra Preussen, och inom mera begränsade om 

 råden af Mellan- och Sydeuropa, nämligen i trakter med högt läge och 

 tämligen kontinentalt klimat. På dylika platser kan arten t. o. m. i 

 Sydfrankrike eller Balkanhalföns norra delar bilda bestånd af oklanderlig 

 växtform. Den sämre tallformen åter blir mest dominerande i lågländta 

 trakter med kustklimat, så t. ex. kring Östersjöbäcknets sydvästra del, 

 och f ö. inom de delar af Syd- och Mellaneuropa, som ej uppfylla för- 

 utnämnda villkor för en bättre växtform hos arten. Inom hela eller åt- 

 minstone större delen af sitt sämre växtgebit har tallen under vissa 

 perioder varit undanträngd af andra trädslag, framför allt af boken och 

 eken, och först i senare tid blifvit af människan återinförd, hvaremot 

 den i trakter med god stamform i regel haft urgammal och relativt 

 ostörd hemortsrätt. 



I stort sedt kännetecknas de nordiska tallformerna af en spetsig, 

 långsträckt kronsättning, beroende på att grenarna förblifva korta, af 

 ljus, tunn och tätfjällig bark, som af HELM.S träffande kallats krokodil- 

 skinnsliknande, af länge kvarsittande barr, mindre frövikt etc, allt ka- 

 raktärer som så ofta blifvit framhållna att de här knappast torde be- 

 höfva utförligare skildras. De sydligare (respektive kustlands-) tallarna 

 ha däremot en mera utbredd och afplattad kronsättning med längre 

 granar, mörkare, gråaktig och i längsgående, grofva lister uppbristande 

 bark, 'barr af kortare lifslängd samt större frövikt. 



En viktig skoglig egenskap, som af flera forskare jämförande stu- 

 derats hos tallens olika lokalraser, är motståndskraften mot skytte. Äfven 

 i detta afseende utmärka sig de nordiska tallformerna fördelaktigt, men 

 jämte dem också de skotska och bulgariska. 



De nordiska tallarnas svaghet är deras långsamma växt, vare sig 

 man afser längd- eller massaökning. Dock bör i detta sammanhang på- 

 pekas, att så afvikande uppgifter i detta afseende föreligga i den äldre 

 och nyare provenienslitteraturen, att ytterligare och framför allt öfver 

 längre tid utsträckta jämförelser synas påkallade, innan fullt afgörande 

 omdömen kunna fällas. 



Tallformernas systematiska värde är, såsom förut blifvit nämndt, 

 omtvistadt och likaså en fråga, som på det närmaste sammanhänger 



