256* TOR JONSON. 



Därest den ScHlFFELSKA oäkta formkvoten skulle användas, blir där- 

 emot höjdens inverkan betydligt större, samt verkligt störande pä syste- 

 met och måste då annan beräkningsgrund användas, hvarpå jag dock 

 ej har anledning att ingå. Den nu ur hållfasthetslagar härledda afsmal- 

 ningen afser gifvetvis veden, medan den för hållfastheten betydelselösa 

 barken sedan kommer som ett extra tillägg till denna form. Hos gran 

 och andra dylika slätbarkiga trädslag är barkprocenten längs hela stam- 

 men tämligen lika, hvarför med någon formförändring här knappast är 

 att räkna genom barkens tillkomst. Hos sådana träd gälla därför samma 

 afsmalnmgs- och fornipunkisförhållanden såväl utanpå som under bark. 



Skorpbarkiga träd såsom lärk, stundom björk, men framför allt tall, 

 erhålla däremot genom den nedtill starkt förtjockade barken en mer 

 eller mindre stor formförsämring. Något direkt sammanhang råder så- 

 lunda ej längre mellan formpunktens läge och den utanpå bark upp- 

 mätta afsmalningen och formkvoten, detta desto mer som barkens tjock- 

 lek speciellt i nedre regionerna är ytterst växlande äfven för inom samma 

 bestånd uppvuxna individ. För e7iskilda dylika tjockbarkiga träd låter 

 sig därför stamformen på bark aldrig med säkerhet utredas, såvida ej 

 barkimdersökning samtidigt företages. 



F"ör att emellertid ge en föreställning om, hvilken yttre form som 

 i medeltal motsvarar en på bar ved uppmätt afsmalning, har jag redan 

 i talluppsatsen (sid. 299* o. ff.) redogjort för resultatet af en del mät- 

 ningar på tallbarkens tjocklek, hvarvid befanns, att norrlandstallen har 

 den tunnaste barken vid brösthöjd eller c:a 8,5 "o af totala diametern; 

 att den mellansvenska från västra Bergslagen visade c:a 1 1 % samt att 

 i vissa delar af landet, t. ex. östra Uppland och Södermanland, förekommer 

 än tjockbarkigare typer, hvarför jag arbetat med ännu en serie af c:a 

 13 % barktjocklek. ^ Barkprocenten på midten håller sig kring endast 

 3 och uppkommer härigenom en formkvotsförsämring (se tallen, sid. 

 307* o. 308*) sålunda, att i medeltal för de olika typerna den utanpå 

 bark uppmätta formkvoten endast kommer att utgöra resp. 94, 91,6 och 

 90 % af själfva vedkroppens formkvot. 



Med ledning häraf kan man åtminstone i grofva medeltal utreda 

 det ungefärliga sammanhanget mellan formpunktens läge och stamfor- 

 men utanpå bark. Har nämligen en tall en uppskattad formpunkthöjd 

 af t. ex. 73 % af stamlängden borde ju vedens formkvot vara c:a 0,70, 

 men utanpå bark endast resp. 94, 91,6 eller 90 % häraf, d. v. s. 0,6; 8, 

 0,641 eller 0,630 beroende på barktypen. Hos enskilda individ kan väx- 

 lingen vara långt större, t. ex. från 0,69 å 0,55 eller mera. 



' I .Stockholmstrakten h.ir jag uppmätt tallar med ända till 44 % bark å brösthöjdsdia- 



\ 



