208* TOR JONSON. 



turerna direkt tjäna till ledning för tryckcentrums bestämmande. Hos 

 dem måste tvärtom forvipitnkteji ungefärligen beräknas ligga så mycket 

 lägre än kro7ians synbara midtpunkt, som grenarnas fästepunkter i medel- 

 tal ligga lägre än grenens vindfångande löfmassa. Om ej detta iakt- 

 tages blir hos träd med snedt uppåtriktade grenar formpunkten och 

 därmed formklassen ofta för högt bedömd (jmfr vänstra tallen, fig. 8 

 samt björken, fig. g). 



Vid formpunktsbedömningen har man slutligen att jämväl taga 

 någon hänsyn till det skydd, som i slutna bestånd grannarna kunna ge 

 åt en trädkronas nedre delar, hvarför i dylikt skyddadt läge vindens 

 tryck kan anses högre anbragt än om trädet stått fristående. Ett be- 

 vis för att ett sådant sidoskydd verkligen äger rum i slutna bestånd 

 synes ligga däri, att formklassen ofta något sjunker vid skyddets bort- 

 tagande (friställning). 



Ett annat förhållande äger rum med träd, som tvingas att hastigt 

 rensa sig genom grenkapning eller större trängsel från grannarna. Då 

 kronan och vindens angreppspunkt härigenom förflyttas uppåt, har man 

 rätt att vänta att formförbättring skall äga rum tills jämnvikt åter in- 

 träder. Hos träd af vargtyp kan dock gröna kronan minskas så hastigt, 

 att nästan stillestånd inträder i deras utveckling, hvarför de lång tid 

 framåt komma att bibehålla den för den längre och tyngre kronan kon- 

 struerade stamformen. Efter de nedre grenarnas afdöende äro nämligen 

 stammens basdimensioner onödigt starka och finnes det ingen anledning 

 för stammen att utbygga äfven sina öfre dimensioner till motsvarande 

 styrka, förrän kronan åter vuxit sig stor och tung. Tills detta skett har 

 sålunda stammen till sin höga krona en skenbart för låg formklass, dock 

 förklarad genom öfverstyrka i nedre delen, och sålunda ej brist i öfre 

 delen, ehuru formkvoten reagerar lika för båda dessa egendomligheter. 

 Vid formpunktens bestämmande hos dylika vargträd böra därför nyss 

 afdöda, gröfre kvistar betraktas som om de ännu vore vid lif och erbjödo 

 angreppspunkter för vinden, ty härigenom erhålles bättre förklaring till 

 stamformen, än den på sistone starkt minskade gröna kronan kan skänka. 



Då vi nu rätt utförligt behandlat sätten för såväl diameterns som 

 höjdens och formklassens bestämmande, torde äfven några ord om dessa 

 primäruppgifters bokföring och bearbetning böra här ingå. 



Har t. ex. hos en 30 cm:s bergslagstall uppmätts höjden 20 m. 

 och formpunkthöjden 75 %, så kan bestämmas, dels att formklassen 

 inom bark bör vara drygt 0,70 (se antingen tab. III härofvan, höjd- 

 mätaren eller massa- och afsmalningstab.) dels ock att formklassen på 

 bark bör vara c:a 0,65 (se tab. III eller massatab.) Häraf framgår först 

 och främst att dess kubikmassa på bark enligt massatabellen är 0,67 kbm.. 



