292* TORSTEN LAGERBERG. 



delning (jfr. Hesselman, I). Det torde därför vara lämpligt, att i största 

 korthet erinra om några af de resultat, som framgått af dessa arbeten. 

 Ser man till, huru beståndet föryngrar sig, så finner man snart, att 

 detta sker ytterst oregelbundet. Endast i närheten af de enstaka stå- 

 ende träden eller trädgrupperna anträffas småtallar af växtlig typ, under 

 det att de kala partierna däremellan äro bevuxna med undertryckta, 

 ofta starkt deformerade plantor. Dessa senare, som i förhållande till 

 sin storlek mången gång ha en ansenlig ålder, finnas där dock i stor 

 mängd, men de spela icke någon större roll ur föryngringssynpunkt, då 

 de i allmänhet dö, innan de uppnått fotshöjd. Deras små, .starkt buk- 

 tade stammar — en följd af skaretryck och uppfrysningar — äro ofta 

 upplösta i ett antal likvärdiga grenar, och på grund af årsledernas obe- 

 tydliga längd sitta barren hopade i täta ruskor i grentopparna. (Den 

 på anf. ställe, sid. 34 meddelade bilden lämnar en god föreställning om 

 deras utseende.) För att utröna frekvensen af dessa plantor gjordes en 

 undersökning, som lämnade ett ganska lärorikt resultat. Fem stycken 

 100 kvm. stora ytor uppstakades, och alla på dessa ytor växande plan- 

 tor räknades. Sammanlagdt funnos här 2,608 stycken, af hvilka icke 

 mindre än 485, d. v. s. 18,6 % , voro döda. Ser man emellertid till 

 hur förhållandet mellan lefvande och döda plantor gestaltar sig på hvarje 

 yta för sig, så finner man, att växlingen är ganska stor; en yta hade 

 exempelvis endast 9 %, en annan ända till 38 % döda plantor. Hade 

 flera profytor undersökts, skulle säkerligen många hafva uppvisat en 

 ännu större dödlighetsprocent. Anledningen till plantornas dåliga ut- 

 veckling ligger tvifvelsutan i jordmånens beskaffenhet och klimatiskt 

 ogynnsamma betingelser i öfrigt, men något absolut hinder för att de 

 skola kunna utbildas till växtliga ungträd synes dock icke resa sig från 

 detta håll. Tvärtom ser man, äfven om det ingalunda är vanligt, att 

 dessa små dvärgar äga förmåga att helt plötsligt slå in på en hastigare 

 utveckling. Tillväxten ökar då betydligt, och då plantan nått mans- 

 höjd, är den kritiska perioden öfverstånden. Sällsyntheten af dylika 

 omslag belyses i någon mån af den omständigheten, att på de ofvan- 

 nämnda fem profytorna icke förekommo flera än tre plantor af växtligt 

 slag. Denna sällsynthet förklaras däraf, att plantorna endast i undan- 

 tagsfall förunnas att lefva någon längre tid, och detta beror — såsom 

 HE.S.SELMAN redan framhållit — i sin tur därpå, att de i så hög grad 

 angripas af såväl svampar som insekter. 



Som hufvudresultat af mina egna undersökningar i denna punkt 

 kan jag genast förutskicka den anmärkningen, att jag icke funnit något 

 som helst stöd för den af många omfattade meningen, att småplantorna 

 på tallhedarna skulle dö på grund af torka. Af de hundratals torra 



