312* TORSTEN LAGERBERG. 



På Tenningbrännan hade den i och 2 november föregående år 

 fallit snö på ofrusen mark till ett djup, växlande mellan 0,5 och i m. 

 Under vinterns lopp hade snötäcket i sin helhet varit minst i m. dju])t, 

 hvilket är af ett visst intresse, då däraf framgår, att snön i alla hän- 

 delser nått betydligt mycket högre än till den nivå, vid hvilken an- 

 greppet på tallkronorna upphörde. Denna omständighet är sålunda i 

 och för sig icke ägnad att klargöra snöns betydelse för sjukdomen, och 

 saken blir ytterligare komplicerad, då, som man ofta får bevittna, det 

 icke sällan inträffar, att af tvenne intill hvarandra stående och till det 

 yttre fullt lika individ det ena kan vara helt och hållet dödadt och 

 det andra alldeles oskadadt, samt att det visst icke är genomgående, 

 att alla grenar på ett angripet träd under den kritiska nivån äro infek- 

 terade; många äro nämligen ofta helt friska. 



Om Pliacidiums parasitiska natur kan icke råda något tvifvel. Man 

 träffar den nämligen aldrig på sädana barr, som redan förut af andra 

 orsaker blifvit dödade. I motsats mot Dasyscypha ftiscosangiiinca ut- 

 väljer Phaddiuni icke särskildt undertryckta plantor, utan angriper så- 

 väl växtliga som oväxtliga utan åtskillnad. Då apothecierna mogna 

 under eftersommaren och hösten, måste infektionstiden infalla under 

 denna tid. Därmed stämmer äfven väl öfverens, att de sista års- 

 lederna alltid äro fullständigt utvuxna, innan de angripas af svampen. 

 Infektionen försiggår med största sannolikhet genom barren, frän hvilka 

 mycelet sedermera öfvergår till skottdelarna och dödar dessa; de 

 torra och spröda grendelama äro nämligen tätt genomväfda af svamp- 

 hyfer. Att märka är att svampen äger förmåga att infektera barr 

 af alla åldrar, och att den i alla dessa befinner sig på samma ut- 

 vecklingsstadium vid en och samma tidpunkt. Innan spår af ajjo- 

 thecier synas, äro barren bruna och styfva samt till större eller mindre 

 del utfyllda med kåda, som mot ljuset ter sig som klara fläckar och 

 band; unga stadier af snöskytte och gråbarrsjuka likna sålunda i detta 

 hänseende hvarandra (jfr. Lagerberg, I, sid. 151). Med tiden blekna 

 barren allt mera, sannolikt en följd af solljusets inverkan; man ser 

 nämligen ofta, att deras mot ljuset vända sida är betydligt mycket 

 ljusare. De sitta sedan länge kvar på skotten och bli till slut i torrt 

 tillstånd ytterst spröda. Efter en öfvervintring kunna de antaga en 

 nästan hvit färg, och de vidöppna groparna efter apothecierna stå då 

 tomma. 



Fruktkropparna antydas först som sotsvarta punkter under barrens 

 hud och framträda efter hand som små halfklotformade upphöjningar. 

 Till slut brista dessa oregelbundet upp — ofta i fyra flikar, hvilka ])å 

 insidan äro klädda af en svartbrun hyfväfnad och omgifva det på botten 



