320* TORSTEN LAGERBERG. 



Peridcnniiiiii kan som bekant angripa tallens stam vid hvilken höjd 

 som helst; däraf äfven de norrländska namnen Jordgadd', midtergadd' 

 och 'toppgadd' för denna sjukdom. Angrepp vid marken är naturligtvis 

 det farligaste, då trädet därigenom i sin helhet kan bli till.spillogifvet. 

 I anslutning härtill kan det vara af intresse att påpeka, att LlRO (II, 

 sid. 35) funnit, att svampen äger förmåga att infektera barkpartier, som 

 äro allra minst 53 år gamla. Mången gång lefver mycelet i barken 

 under en följd af år utan att döda kambiet och utvecklar för hvarje år 

 aecidier. I sådant fall dör icke heller den ofvanför belägna delen af 

 kronan. Exempel på ett ännu mera långlifvadt mycel finner man hos 

 Brunchorst (II, sid. 4, fig. i). Den stam han närmare beskrifver an- 

 greps vid en ålder af omkring 110 år, och ännu efter 90 år lefde my- 

 celet i densamma. Det hade under tiden ytterst långsamt förstorat såret 

 åt sidorna, så att vid tiden för undersökningen endast kvarstod en smal 

 strimma af lefvande bark, på hvilken svampens fruktkroppar voro utveck- 

 lade. Af detta vill det synas, som om Periderniitim kunde bibehålla sin 

 fertilitet synnerligen länge; ur smittosynpunkt äro naturligtvis sådana fall 

 särskildt farliga. Emellertid torde aecidiebildningen eljest upphöra fort 

 nog, och då såsom oftast sker en stark förhartsning af såret inträder, 

 bildar svampen icke längre några förökningsorgan. 



Uppenbarligen har Peridcnnmut liksom många andra parasitsvampar 

 (jfr. exempelvis Dasyscypha fuscosangiiim-a och D. Willkomiiiii) två olika 

 sätt för mycelets spridning inom värdväxten. Antingen utbreder sig detta 

 från den ursprungliga infektionshärden åt sidorna och då endast helt 

 obetydligt i stammens längdriktning, eller också växer det från en högre 

 upp belägen angreppspunkt ned genom stammen. Till den förra kate- 

 gorien af Peridennimn-skaåor hör det af BRUNCHORST omnämnda fallet. 

 Jag har själf i närheten af Hedemora sett en tall, hvilkens stam torde 

 ha mätt omkring 35 cm. i diameter vid marken, ock som blifvit angripen 

 vid ett par fots höjd. Stammens tvärsnitt öfver sårytan var halfcirkel- 

 formadt; trädets tjocklekstillväxt och mycelets utbredning åt sidorna 

 hade sålunda under en lång tid håUit jämna steg. Barken såväl på själfva 

 sårytan som rundt stammen i öfrigt var tjock och skroflig, hvarför det 

 icke är mycket sannolikt, att några aecidier i detta fall hade kunnat an- 

 läggas på lång tid. — Ett intressant exempel på den andra utvecklings- 

 kategorien fann jag på kronoparken Ö. Jörnsmarken. Det var en cirka 

 40-årig tall, hvars stam hade angripits omkring 1,7 m. ofvan marken. Toppen 

 och grenarna därofvan voro döda, och deras bark hade lossnat ifrån. Från 

 det under angreppspunkten utgående grenhvarfvet hade en gren inriktat 

 sig för att ersätta hufvudstammen och hade sedan fungerat som sådan 

 i omkring 12 år; mycelet hade därefter hunnit ned till denna grens ut- 



