334* SKOGSUNDERVISNINGSFRÄGAN. ■ 



mig icke hafva angifvit några som helst sakliga skäl. Jag har läst reservationen, och jag 

 har läst den om igen för att få fram de skäl, som verkligen skulle motivera den negativa 

 ståndpunkten, men har icke kunnat finna några. Kontentan i hvad där anföres såsom skäl 

 är det, att utskottet icke har kunnat blifva enigt. Jag beklagar att utskottet icke kunnat 

 blifva enigt, och hvar felet ligger i detta fall vill jag icke yttra mig om. Men att på det 

 skälet afslå ett så pass viktigt förslag som detta, det förefaller mig vara en ståndpunkt, 

 som denna kammare med sitt sinne för verkliga sakskäl och sin förmåga att väga skälen 

 för och emot näppeligen skulle kunna finna skäligt att intaga. Jag skulle vilja säga det, 

 att det vore rätt underligt, om Riksdagen skulle kunna anslå 693,000 kronor och litet till 

 för att bygga lokaler för en undervisningsanstalt, men samtidigt icke säga, hur denna an- 

 stalt skall organiseras. Hur institutionen skall se ut, som skall flytta in där, vet man 

 ingenting om, utan det lämnas åt framtiden. Det synes mig knappt vara möjligt att 

 handla på det- sättet. När man bygger så pass dyra och fullständiga byggnader, som här 

 afses, vill det förefalla mig, som om det vore onskvärdt i hvarje fall, om man ä ömse 

 sidor, såväl hos Kungl. Maj;t som i Riksdagen, visste hvad det är för organisation .som 

 skall flytta in i dessa byggnader och hur den skall se ut. 



Jag skall be att få anföra ett annat skäl, för att man icke nu må längre uppskjuta 

 organisationen, och det är lärarfrågan. Det är en mycket viktig fråga. Det har framhål- 

 lits från åtskilliga håll, att det skulle blifva svårt att få kompetenta personer att bestrida 

 dessa professurer. Bland andra har löneregleringskommittén framhållit den synpunkten. 

 Det är möjligt, att det för närvarande skulle vara ganska svårt att besätta dessa professu- 

 rer med fullt kompetenta personer med den kompetensgrad, .som fordras. Men ju förr vi 

 besluta om denna organisation och om de löner, som skola gifvas åt dessa professorer, 

 desto förr har man utsikt att få personer, som äro fullt kvalificerade att sitta pä de plat- 

 serna, ty desto förr kan man tänka sig, att personer börja meritera sig för dessa befatt- 

 ningar. Utom af andra skäl synes det mig af den anledningen vara synnerligen lyckligt, 

 om kammaren och Riksdagen ville redan nu besluta bifall till föreliggande förslag. 



Det är ju så, att litet hvar har mer än en gång både drömt och tänkt vackert och 

 stort om våra naturrikedomar och våra naturliga resurser. Vackert och stort har det talats 

 om nödvändigheten, att vi tillgodogöra oss dessa naturrikedomar. Så länge har man emel- 

 lertid talat om våra vattenfall, våra mineralier, våra malmberg, att vi kanske hålla på att 

 glömma, hvad som är det viktigaste, det fundamentala för hela vårt ekonomiska lif, näm- 

 ligen den jord. som bär våra skördar, den jord, som bär våra skogar, den alstringskraft, 

 som där finnes, och de rikedomar, som denna jord verkligen kan frambringa. Jag fick 

 nyligen ett uttalande just i detta fall af en på detta område mycket sakkunnig person. 

 Det innehåller, att totalvärdet af växtlifvets alster och råprodukter, d. v. 5. spannmål som 

 inbärgas, hö och foder som odlas — icke djurprodukter eller förädlade produkter — samt 

 af skog som årligen afverkas, uppgår till ett värde af 1,200,000,000 kronor, och af detta 

 representerade endast skogen ett värde af 400,000,000 kronor. Det är efter de bästa san- 

 nolikhetsberäkningar, som för närvarande finnas. Men det är icke nog med det, utan 

 denna afkastning — och det tror jag vi alla äro ense om — kan oerhördt mycket höjas. 

 Hvad själfva skogen beträffar uttalade just samma person den meningen, att inom en icke 

 alltför aflägsen framtid skulle afkastningen af den genom mera rationell skötsel kunna 

 höjas med 75 a 100 millioner kronor årligen. Det finnes pä detta område mänga problem, 

 som ännu ej funnit sin lösning. Lagarna för tillväxt af skog och mycket sådant lika väl 

 som möjligheten att öka jordens alstringskraft på många andra områden äro ännu outfor- 

 skade. Ett beslut i den nu föreliggande frågan, innefattande bifall till Kungl. Maj;ts för- 

 slag, tror jag, skulle innebära ett viktigt steg framåt just pä detta område, och därför, herr 

 talman, tillåter jag mig hemställa, att kammaren behagade bifalla Kungl. Maj;ts proposition. 

 Den reservation, som är afgifven af herr Daniel Persson m. fl., öfverensstämmer med Kungl. 

 Maj:ts proposition, och för mig är det således af mindre betydelse, om kammaren går på 

 rent bifall till Kungl. Maj:ts proposition eller på bifall till denna reservation. 



Herr Odflberg: Det torde dess bättre höra till sällsyntheterna, att ett utskottsbetän- 

 kande, sådant som det som nu föreligger till behandling, där samtliga utskottets ledamö- 

 terna reserverat sig, kommer på kammarens bord. Orsakerna härtill torde få sökas såväl 

 däri. att den behandlade frågan om ordnandet af den högre skogsundervisningen är svår- 

 löst, som ock i den omständigheten, att tillmötesgåendet utskottsledamöterna emellan ej 

 varit stort under nu rådande brådska i riksdagsarbetet. Men man kan icke heller frigöra 

 sig från att Kungl. Majits proposition lider af betänkliga brister. Kungl. Maj:ts proposi- 

 tion grundar sig, såsom herr statsrådet sade, pä ett kommittébetänkande, afgifvet af en för 

 sex år sedan tillsatt kommitté. Öfver betänkandet, som visserligen icke varit enigt, ha 



