34°* SKOGSUNDERVISNINGSFRÅGAN. 



lopp gå mycket lätt att ändra hvail som behöfves, och man bör pröfva saken först. Men 

 jag undrar: Är det icke i så fall bättre att denna sammanjämkning, denna pröfning sker 

 ännu en gäng genom Kungl. Maj:t, hvarefter saken kan ånyo framläggas för Riksdagen, 

 och Riksdagen bli i tillfälle att ännu en gång därom yttra sig? Är det icke bättre, isyn- 

 nerhet när detta kan ske utan att reformens trädande i kraft fördröjes en enda minul? 

 Något uppskof behöfver nämligen icke äga rum, om vi förena oss om den af herr Odel- 

 berg afgifna reservationen, ty denna innehåller, såsom vi veta, att platsen för bygget skulle 

 bestämmas och anslag därför beviljas. Själfva organisationsfrågan vill dock Riksdagen än 

 en gåug se på bordet, innan Riksdagen uttalar sitt sista ord. 



För att icke upptaga tiden längre inskränker jag mig till att yrka bifall till herr 

 Odelbergs reservation. 



Friherre De Geer, Louis: Den fackman, som alldeles nyss liade ordet, ansåg, att ville 

 man den stora saken, borde man underordna sina personliga tycken i fråga om detaljer, 

 och han gaf själf ett erkännansvärdt föredöme i den vägen. Jag iror, alt han har full- 

 komligt rätt. Man bör här icke fästa sig vid annat än det, som själfva hufvudvikten lig- 

 ger på, det som utgör själfva grundvalen för förslaget. Vilja vi sä snart som möjligt fä 

 en verklig skogshögskola till stånd, eller vilja vi uppskjuta förverkligandet af denna tanke? 

 Alla äro vi ense om, att skogsundervisningen för närvarande icke är tillfredsställande. Be- 

 liofvet af en skogshögskola erkännes äfven af dem, som icke vilja vara med om att nu 

 skapa en sådan; men det är nog så, att det är af vikt, att skogsundervisningen så snart 

 som möjligt blir tillfredsställande ordnad. Det är stora värden, som här äro i fråga, och 

 man kan i längden icke lefva på naturskogarna. Det är nödvändigt att stegra intensiteten 

 i skogsskötseln; vi måste lära oss åstadkomma en rationell skogsvärd och uppdraga kultur- 

 skogar såsom ersättning för naturskogarna, men sådant går icke utan att ha tillgång till 

 den största sakkunskap pä området. Hafva vi icke denna till vårt förfogande, kunna vi 

 göra ödesdigra misstag och vårt land åsamkas oerhörda förluster. Jag tror därför det är 

 en mycket dålig hushållning alt dröja med att få en högskola till stånd eller att alltför 

 mycket se på kostnaderna för en sådan. 



Hvarpå ligger dä den största vikten, om man vill ha en sådan skola? Förutsätt- 

 ningen är ju, att man har nödiga lokaler, men det är ju ingen, som motsätter sig erfor- 

 derliga anordningar i det afseendet. Vidare är själfva organisationen af stor vikt, men j.-ig 

 vågar påstå, att en organisation på papperet icke är det förnämsta, ulan det viktigaste är 

 väl ändå de personliga krafter, som skola gifva ett lefvande innehåll ät denna organisa- 

 tion. Kan man anskaffa en duglig lärarepersonal, betyda undervisningsplaner och regle- 

 menten icke så mycket; de kunna ändras, trots hvad herr Ericsson ansåg. Men att i hast 

 anskaffa vetenskapsmän, som verkligen kunna göra denna anstalt till en högskola, det är 

 icke lika lätt. Karaktäristiskt för en högskola är naturligtvis, att lärarna äro skickliga att 

 drifva själfständig vetenskaplig forskning, samt att de kunna intressera eleverna att fort- 

 sätta med fria studier och handleda dem däri. Vill man nu hafva en sädan högskola, är 

 det då rätta sättet att tveka och säga: »ännu kunna vi icke åstadkomma en sädan; vi ha 

 ännu icke lyckats utfundera en plan, som gör läroanstalten till en högskola, vi äro icke 

 säkra att finna sädana personer, som äro dugliga att utveckla denna undervisningsanstalt 

 lill en verklig högskola. Vi nöja oss därför tills vidare med ett institut, och gifva lärarna 

 lägre lön än som i allmänhet finnes vid högskolorna.» Jag har svårt att inse, att detta 

 skulle vara rätta sättet. Vill man gifva en kraftig impuls till att skapa en tidsenlig skogs- 

 undervisning, bör man säga: nu vilja vi hafva en högskola, vi skola lämna lärarna den 

 högsta möjliga lön, som staten för sådana tjänster kan gifva, och vi vänta då, att af denna 

 anstalt skall skapas en verklig skogshögskola. För min del tror jag, att detta vore rätta 

 sättet, och jag tror äfven, att det ligger fara i dröjsmål, ty konkurrensen äfven på detta 

 område är stor. Skickliga vetenskapsmän ägna sig naturligtvis icke åt denna specialitet, 

 om de icke veta, att de vid den blifvande högskolan fä samma ställning som lärarna vid 

 andra högskolor. Och framstående skogsmän, som passa för lärareverksamheten, äro mycket 

 utsatta för frestelse att öfvergå till enskild, vida bättre aflönad verksamhet. Det är vidare 

 af vikt att kvarhålla de goda krafter, som för närvarande finnas, så att de icke misströsta 

 om sin framtid och öfvergå till annat. Dessutom får icke förbises, att personer, som möj- 

 ligen vilja ägna sig åt denna undervisning, böra få tid att göra sig kompetenta till dessa 

 professorsplatser, att visa sin kompetens och framlägga resultaten af sina forskningar. Jag 

 tror därför, att det vore stor skada att dröja. Är det en gång fastslaget, att här blir en 

 högskola, och att lönerna bli sädana, som tillkomma universitetslärare, blir utsikten större 

 att fä kompetenta sökande, än om ovisshetstillständet alltjämt fortfar, och man häller på 

 med nya utredningar i oändlighet. Vill man saken, är det bättre att nu taga ett beslut- 



