SKOGSUNDERVISNINGSFRAGAN. 355"' 



Härpå yttrade: 



Herr Ekerot: Herr talman, mina herrar I Jag skall börja mitt anförande med att för- 

 klara, att jag icke finner mig fullt tillfredsställd med den proposition, som Kungl, Maj:t 

 här har framlagt. Jag är nämligen af den åsikten, att vi inom jordbruket behufva en hög- 

 skola lika väl som en sådan behöfves inom skogshushållningen, och under sådana förhål- 

 landen hade jag helst sett, att dessa båda frågor blifvit lösta i ett sammanhang, d. v. s. 

 att den kungliga propositionen upptagit både en landtbrukshögskola och en skogshögskola. 

 Ty, mina herrar, skogen och jordbruket äro så nära sammanknutna, .itt det är svårt alt i 

 det praktiska lifvet skilja mellan dessa båda. Emellertid inser jag naturligtvis, att det nu icke 

 är möjligt att få frågan löst i ett sammanhang, och med denna nu framställda anmärkning 

 har jag endast velat gifva uttryck åt den förhoppningen, att vi icke alltför länge mätte få 

 vänta pä att äfven frågan om en landtbrukshögskola förelägges riksdagen och får sin lösnig. 



Om vi se på frågan, sädan den nu föreligger, skogshögskolefrägan, så finnes här 

 strängt taget tvä linjer att gå fram pä. Den ena linjen är, att vi endast lösa byggnads- 

 frågan, såsom herr Odelberg i sin reserv.ation föreslagit, den andra är, att både byggnads- 

 frågan och organisationsfrågan lösas. När jag i likhet med åtskilliga andra ledamöter af 

 utskottet här reserverat mig, sä har jag icke reserverat mig emot själfva byggnadsfrågan. 

 Jag anser nämligen, att det är hög tid pä att något göres, och i motsais till den före- 

 gående ärade talaren kan jag icke finna, att byggnadsfrågans lösning skulle på något sätt 

 ställa organisationsfrågan i ett ogynnsammare läge, utan snarare tvärtom. 



Emellertid, om vi nu skola iliskutera organisationsfrågan — om hvilken debatten väl 

 hufvudsakligen kommer att röra sig — har jag några anmärkningar att rikta mot utskottets 

 förslag, och dessa anmärkningar hafva föranledt mig att tillsammans med herr Tamm i 

 första kammaren afgifva en särskild reservation. Denna reservation tål ett förtydligande, 

 och jag vill förklara hvarför. Det är i vår reservation icke så tydligt uttryckt, att vi vilja 

 ha fram namnet högskola. Emellertid vill jag påpeka, att jag började mitt anförande i 

 utskottet med att uttala min glädje öfver, att vi ändtligen skulle få se ordet högskola pä 

 de praktiska näringarnas område, och att jag följaktligen fullt anslöt mig till hvad Kungl. 

 Maj:t i den vägen föreslagit. Jag går nämligen ut ifrån, att vi inom de praktiska näringarna 

 böra sträfva efter att få fram en jämlikhet, som har mer att betyda, än vi kanske vid 

 första påseendet ana, en jämlikhet med öfriga läroanstalter, därför att vi därigenom skola 

 kunna draga de bästa möjliga krafterna till just dessa läroanstalter såsom lärare och äfven 

 såsom elever. Ty om dessa frågor ställas i skuggan, kommer jordbruket och skogshushåll- 

 ningen att alldeles bestämdt lida däraf. Men vi vågade icke i vår reservation så tydligt 

 uttala detta; vi nöjde oss med att säga, att vi hoppades, att den öfvergångsperiod, hvarom 

 utskottet talar, skulle bli sä kortvarig som möjligt. 



Vidare är det en sak i reservationen, som jag särskildt ville stryka under, nämligen 

 bestämmelserna angående irträdesfordringarna till denna läroanstalt. I Kungl. Maj:ts för- 

 slag uttryckes åtminstone icke tydligen, att det kräfves annat än studentexamen för att 

 komma i åtnjutande af ifrågavarande undervisning. Vi känna till att vid landtbruksinsti- 

 tuten, som i detta fall stå oss närmast att jämföra med, det är en hel del unga män, som 

 icke haft förmånen, af den ena eller andra orsaken, att nä fram till studentexamen, utan 

 först, när de kommit ett stycke fram i lifvet, dä det är för sent för dem att gä den vägen 

 — och äfven andra orsaker kunna inverka — komma dessa unga män ut, och de visa .sig 

 vara utmärkta begåfningar, visa sig vara sådana, att det skulle vara af stort värde för staten, 

 om man kunde göra något mera för dem. Därför anser jag, att utsikterna icke böra stängas 

 för sådana unga män att komma fram till själfva skogshögskolan, utan att äfven för dem 

 vägen skall stå öppen, om ock så att saga pä sidolinjen. Vår skogsundervisning är näm- 

 ligen sä ordnad, att vi ha först skogsskolorna, så skogsinstitutets lägre kurs och så den 

 högre. Då de passerat alla dessa grader, och då med den energi, som man kan förutsätta 

 hos sädana personer, deras kunskaper blifvit kompletterade, bör det icke möta svårigheter 

 för dem att komma fram. Det är följaktligen den vägen, som vi markera och som vi anse 

 borde stå öppen icke bara för deras skull, utan framför allt för skogshushållningens egen skull. 



En ytterligare fråga rör antalet elever i den kurs, som betecknats såsom förberedande 

 för skogshögskolan. De sakkunniga föreslå, att det till densamma skall vara nästan obe- 

 gränsadt tilliräde, man beräknar ett 50 — 60-tal, Kungl. Maj:t föreslär 40. Af dessa skulle 

 25 vinna inträde, de 15 öfriga i den förberedande kursen måste, äfven om de äro kompe- 

 tenta, kasseras, d. v. s. de vägras tillträde. Om vi tänka pä, att det här gäller unga män, 

 som nått fram till studentexamen, hvilket bevisar, alt de åtminstone icke ha dåliga läs- 

 hufvuden, sä är det nästan en för sträng gallring att ställa fram 40, men af dessa taga ut 

 endast 25. Det kan finnas en eller annan sak, som gör några af dessa unga män olämp- 



