i SKOGSUNDERVISNINGSFRÅGAN. 359* 



komma, när det gäller ett förslag som detta, så nytt och sä revolutionerande, men jag är 

 alldeles säker på, att när denna skogshögskola kommit i gäng och dess organisation Ijlifvit 

 i detalj genomförd, skola dessa specialanmärkningar också väsentligen kunna undanröjas. 

 Jag anser icke, att det vore att handla under känsla af ansvar, om vi använda de skäl till 

 afslag på denna fråga, som man fick höra i första kammaren af dem, som yrkade afslag 

 pä frågan, nämligen att denna proposition är sä diger, och vi hafva icke hunnit sätta oss 

 in i den, därför kunna vi låta frågan vara ett är till. Vi hafva haft denna kungl. pro- 

 position liggande på vårt bord sedan den 15 mars, således öfver tvä månader, och jag vågar 

 verkligen pästä, att hvar och en, som har intresse för denna stora fråga, kunde hafva hun- 

 nit läsa igenom den kungl. propositionen och sätta sig in i frågan. 



En väsentlig detaljanmärkning framställdes ju af herr Ekerot, nämligen angående den 

 förberedande kursen. Jag får härom säga, att jag icke kan anse denna kurs vara sä avita, 

 som herr Ekerot och hans meningsfränder anse, ty om man verkligen, såsom här är fallet, 

 sätter denna förberedande kurs i det allra intimaste samband med skogshögskolan och dess 

 lärarkrafter — och det är ju meningen, att mänga af dess mest framstående lärare skola 

 engageras i och leda denna förberedande kurs — så tycker j.ag, att det vore för mycket, 

 om vi här på rak arm, i strid emot sakkunnigas och domänstyrelsens utlåtande, skulle föreslå 

 en längre kurs, som skulle komma att öka den ärliga kostnaden med kanske lo-tusentals 

 kronor, förlänga tiden för eleverna med ett hälft är och slutligen kanske medföra 100,000 

 kronor eller dylikt i ökade kostnader på en gång. Jag tycker, att man, såsom äfven herr 

 Persson säger i sin reservation, skulle kunna afvakta liden och se, hur det i verkligheten 

 kommer att ställa sig. Det är lättare att från kursen gä öfver till en fast, förberedande 

 skogsskola än att frän en fast, förberedande skogsskola öfvergä till den af Kungl. Maj:t 

 föreslagna kursen, och jag ber att för min del fä instämma i herr Daniel Perssons reservation. 

 Jag har icke deltagit i utskottsutlätandets justering och har därför icke kommit i tillfälle 

 att skrifva under hans reservation, men jag skall taga mig friheten att nu yrka bifall 

 till densamma. 



Herr Hamilton : Herr talman! Jag skall fatta mig helt kort. 



Alla äro vi ense därom, att kunskapen om skogsskötseln befinner sig pä en lägständ- 

 punkt i värt land, att våra skogsläroböcker äro föråldrade, och att den nya skogslitteraturen, 

 som står oss till buds, är utländsk och icke för oss lämplig. Vi äro också säkerligen 

 öfverens därom, att skogsskötseln i stora delar af värt land är rent af vanvårdad och att 

 den, för att använda en fackmans uttalande, står pä samma ståndpunkt som jordbruket stod 

 för ett hundratal år tillbaka. Vi böra äfven vara pä det klara med, att en effektiv skogs- 

 skötsel i vårt land skulle kunna betydligt höja landets inkomster. Under sådana förhållanden 

 förefaller det mig betänkligt att afslä den kungl. proposition, som nu är framlagd för 

 kammaren. Jag skall icke beröra detaljerna, ty jag tror icke, att det t. ex. är af någon 

 väsentlig betydelse, om den förberedande kursen blir någon månad kortare eller längre, då 

 ju i hvarie fall äfven nödig praktisk undervisning skall meddelas i själfva skogshögskolan. 

 Den punkt, där hufvudlinjerna skiljas ät, är frågan, huruvida den anstalt, där skogsunder- 

 visningen skall meddelas, bör vara en •högre» eller en »lägre» läroanstalt. Jag håller före, 

 att den bör vara en »högre», ty jag förmenar, att den vetenskap, som skall r.äcka handen 

 ät det praktiska lifvet, den böra vi hålla högt. Därför böra också de löner, som skola 

 lämnas åt dessa lärare, vara lika höga som vid universiteten. Jag frågar eder, mina herrar, 

 hvilket är viktigast ; att de män, som skola vårda sädana nationalrikedomar som statens och 

 de enskildas skogar, fä en förstklassig undervisning t. ex. i botanik vid skogsläroanstalten, 

 än att de män, som skola utbildas till präster eller jurister, fä en sådan undervisning i detta 

 ämne vid våra universitet? Jag tror, att det är vida viktigare, att fä de dugligaste lärarna 

 i dylika ämnen till skogsläroanstalten än till universiteten. 



Jag håller därför före, att det vore lämpligt att redan nu säga ifrån, att anstalten 

 skall blifva en högskola, och att undervisningen därstädes skall vara fullt ut lika god som 

 vid våra universitet. Jag tror äfven, att det är nödvändigt att redan nu besluta om organisa- 

 tionen och icke uppskjuta därmed till ett kommande är. I Första kammaren har frågan 

 länge debatterats, och oaktadt hufvudreservanterna — < till hvilka både Iierr Ekerot och herr 

 Linders anslutit sig — voro från Första kammaren, voro skälen så starka emot dem, att 

 denna kammare gått med på herr Daniel Perssons reservation, och jag vågar hemställa, om 

 det icke vore lämpligt, att äfven denna kammare anslöte sig till samma reservation, hvilken 

 innehåller ungefär detsamma som Kungl Majits förslag. Första kammaren har nämligen med 

 86 röster mot 45 antagit herr Perssons förslag. Det skulle äfven — ehuru ett sådant skäl 

 ju visst icke är vägande — förkorta tiden för Riksdagens förhandlingar, om man sluppe 

 återremittera ärendet till utskottet för sammanjämkning. 



