394* GUNNAK SCHOTTE. 



hvarjämte det framhölls, att förslaget skulle erbjuda en del svårigheter från 

 rent försöksteknisk synpunkt. Man framhöll t. ex., att det skulle blifva 

 ganska van.skligt att skarpt utföra metoden. Förslaget blef emellertid anta- 

 get, men under betonande af att metoden bäst lämpade sig för löfskog. — 



Sedermera upptogs denna gallringsform på schweiziska skogsförsöks- 

 anstaltens program (Flury I) och inflöt i tyska skogsförsöksanstalternas 

 förenings program af år 1902 samt i skogsförsöksanstalternas internatio- 

 nella förbunds arbetsplan af år 1903, där den benämnes Hochdurchforst- 

 ung, medan den »vanliga» gallringen benämnes Niederdurchforstung. 



Strax förut hade Schwappach (I) uti ett föredrag i Cottbus re- 

 dogjort för betydelsen af en gallring ofvanifrån och rekommenderar 

 »schwache Hochdurchforstung» såsom lämpligaste gallringsformen vid 

 den första gallringen för alla trädarter. 



Närmast såsom en kritik af skogsförsöksanstalternas alltför schablon- 

 mässiga gallringsförsök framlade C. R. Heck (I) redan år 1898 sin s. k. 

 fria gallring, därvid afverkningen sker i alla trädklasser efter fri värde- 

 sättning af stammarna i hvarje särskildt fall och har till ändamål att gynna 

 de vackraste stammarna genom deras frihuggning i det härskande bestån- 

 det. (Se vidare sid. 420*) 



Den heckska fria gallringen är mycket nära besläktad med de 

 danska gallringsmetoderna. Ofvan har jag framhållit, huru Reventlow 

 uppträdde mot den äldre tyska åskådningen i gallringsfrägan. Han 

 blef härigenom jämte sin samtida, skovridern på Brahetrolleborg, J. 

 C. V. Oppermann, grundläggare af den danska beståndsvården med 

 starka gallringar. Denna utvecklades sedan af flera framstående danska 

 skogsmän, särskildt C. H. SCHR0DER, som tog hänsyn till ett nytt moment 

 i bestånds- och markvården, då han kräfde bevarandet af en del af de 

 fullständigt undertryckta träden, det »understa etaget», som icke kan 

 skada de större träden, men däremot gör nytta genom att skydda marken 

 mot sol och vind. SCHRODER (I) framhåller som hufvudregel för be- 

 ståndsvården i bokskogen, att bestånden med ständigt iakttagande af 

 markvården skötas så, att individet från beståndets ungdom till dess för- 

 yngring ej hindras i sin utveckling eller tillväxt mer än som är nödvän- 

 digt för att gifva trädet den form och storlek, som på hvarje lokal betalar 

 sig bäst. Vid hvarje gallring borttagas af hufvudbeståndet de individ, 

 som äro till hinder för uppnåendet af ofvannämnda ändamål, och af mellan- 

 beståndet sådana träd, som äro så tryckta, att de icke längre kunna göra 

 nytta, samt alla träd, hvilka äro till hinder för utveckling och bevarande 

 af ett efter förhållandena afpassadt bladrikt och markskyddande bestånd. 

 Vid återkommande gallringar hugges icke annat än det, som gör skada, 



