OM GAI.I.RINGSfÖRSÖK. ,397* 



samt säger: ^Skogsbeståndet skall icke se pyntadt och fint ut vid mar- 

 ken, utan tvärtom bör det därstädes få ha vildnaturen kvar så mycket 

 som möjligt, d. v. s. att alla buskar och täta hiden lämnas orörda till 

 skydd för marken, till skydd för villebrädet. Men däremot skall det 

 vara fint och pyntadt i krontaket, och det är der man skall ha ögonen 

 fastade icke blott vid blädningen utan äfven vid gallringen.'' — 



Til. Örtenblad (I) anför som hufvudregler för hjälpgallriiigen: 



att sjukliga och sämre träd borttagas, medan vackra och värdefulla 

 träd kvarlämnas; att likväl småbuskar af en, gran o. s. v., hvilka skugga 

 marken utan att hindra de bättre träden, sparas; att gallringen kan ut- 

 föras starkare på bättre mark och i växtlig ungskog, än å sämre jord- 

 mån och i svagt tillväxande bestånd; samt att man icke bör gallra så 

 starkt, att icke marken i hufvudsak är beskuggad efter gallringen, hvar- 

 för det sålunda är klokt att gallra försiktigt. — 



På ungefär samma ståndpunkt i gallringsfrågan står J. O. AF ZellÉN 

 {I, II) som äfven talar om starkare gallringar, dock med stor försiktig- 

 het, men med afverkning mindre i underbeståndet än bland de svagt med- 

 härskande stammarna i öfverbeståndet. Efter den grafiska teckningen å 

 sid. 1 06 i Skogsvännen år 1901 att döma, har han äfven tänkt sig en 

 hjälpgallring i 40-årig skog verkställd delvis ofvanifrån, särskildt när 

 det gäller att släppa fram understående granar. 



Genom Skogsförsöksanstaltens första arbetsprogram infördes 1903 (se 

 Maass I) i den svenska skogsterminologien orden låggallring och krongall- 

 ring, det senare motsvarande hvad som i skogsförsöksanstalternas internatio- 

 nella förbunds program kallas »Hochdurchforstung » (se vidare sid. 426*). 



I detta sammanhang vill jag rätta en icke ovanlig uppfattning af 

 praktikens män, som hålla före, att krongallring i viss mån är liktydig 

 med starka gallringar. Samma misstag gör äfven Fr. LovÉN (I). Kron- 

 gallringen är dock, som ofvan visats, ett särskildt system och kan natur- 

 ligen äfven utföras svagt. Emellertid kunna krongallringar gifvetvis ut- 

 föras starkare än låggallringar med hänsyn till det markskydd, som un- 

 derbeståndet lämnar. 



I andra upplagan af ZellÉNS Vård af enskildes skogar (se ScilOTTE 

 III) användes Skogsförsöksanstaltens terminologi låggallring och kron- 

 gallring samt som gemensamt namn på sådana beståndsvärdsåtgärder 

 endast ordet gallring.' 



'■ Det torde ej kunna förnekas, att ordet hjälpgallring iir en olycklig terminologi. 

 Härmed har ju åtminstone från början afsetts mera svaga låggallringar och i hvad mån 

 dessa »hjälpa» bestädens utveckling är tvifvelaktigt. Vidare är ej lämpligt använda ordet 

 »hjälpgallring», när vi i en betydelse, som ej är i analogi härmed, brukar ordet »hjälpkul- 

 tur». Jag har också hört icke fackmän tro, att hjälpgallring vore någon slags eftergall- 

 ring, sedan en annan gallring föregått. 



