GUNNAR SCHOTTE. 



gallring, som ju äfven betecknar en språkligt renare motsats mot låg- 

 gallring än hvad ordet krongallring gör. »Krongallringen» har också 

 som terminologi blifvit ganska missförstådd, men som den redan vunnit 

 en viss burskap, vill jag f. n. ej föreslå någon ny term härför. För 

 gallring underifrån kan bäst användas ordet låggallring enbart, hvar- 

 emot ordet hjälpgallring synes mig böra utgå. För utgallring af endast 

 torr och starkt skadad skog är rensningsgallring det bästa ordet. 



De modernare gallringsformerna (den franska éclaircie par le haut, 

 den danska bokskogsgallringen, Hecks fria gallring, Wallmos stamvisa 

 blädning och Ernst Anderssons starka gallringar) bli således samt- 

 liga krongallringar med skilda nyanser, medan däremot låggall- 

 ringarna komma att omfatta de forna hjälpgallringarna, hvilka ju dock 

 äfven kunna utföras starkare, tills de öfvergå i ljushuggningar. — Vid 

 praktisk beståndsvård komma dock gifvetvis de båda gallringsriktning- 

 arna att ofta gå i hvarandra på grund af beståndens beskaffenhet. Det 

 kan synas mera lämpligt att på en fläck använda en gallringsform när- 

 mande sig krongallringen, äen annan en form, som närmar sig låggallringen. 

 Härvid lämpar sig krongallringen bäst för de bestånd eller delar af be- 

 stånd — jag tänker nu blott på barrskogar — där trädslagen före- 

 komma i blandning och i mera oregelbundna och olikåldriga grupper, 

 medan gallringsformer, närmande sig låggallringen, låta försvara sig i 

 mera rena och likåldriga trädsamhällen. I rena, slutna tallskogar kan 

 t. o. m. knappast annat än låggallring utföras, om man vill tillgodogöra 

 sig det mesta utgallringsvirket, innan det torkat. I dylika bestånd är 

 visserligen behofvet af markskydd större än i andra bestånd, men detta 

 får man försöka erhålla genom att bibehålla och släppa fram underväxt 

 af gran, som oftast finnes för handen i vårt land och äfven vanligen 

 utan skada kan bibehållas. Beträffande vissa norrländska tallmarker äro 

 ju dock meningarna härutinnan något delade. Kvarlämnande af behär- 

 skade tallar i de täta, rena tallskogarna lönar sig däremot föga, då så- 

 dana träd af exempelvis klass 3 och 4 (se sid. 42g''') vanligen dö inom 

 några få år. 



Allt detta är emellertid förhållanden, som närmare behöfva ut- 

 redas. Därför ägnar också Skogsförsöksanstaltens skogsafdelning en 

 mycket stor del af sin tid åt gallringsförsök, och vill jag i det följande 

 närmare redogöra för, hur de härför afsedda profytorna anläggas och 

 behandlas. — 



