18 HENRIK PETTERSON. 
måste antalet varianter i gruppen fyrdubblas för att felet skall minskas 
till hälften. Detsamma gäller naturligtvis maximifelet + 35 Q. 
Den nu lämnade redogörelsen för sannolikhetskalkylens grunder har 
nödtvunget blifvit mycket knapphändig, hvarför jag måste hänvisa den 
intresserade till läroböcker i ämnet. En populär framställning, hvilken 
jag f. ö. följt tämligen nära i vissa delar af det föregående, finnes hos 
W. JOHANNSEN, »Arvelighedslerens elementer». Köpenhamn, 1905. 
Som jag nyss nämnde äro dessa sannolikhetslagar tillämpliga endast 
på sådana varianter, som gruppera sig i öfverensstämmelse med bino- 
mialkurvan. Är då en sådan öfverensstämmelse vanlig, eftersom sanno- 
liketskalkylen kunnat få den stora betydelse den onekligen har? Svaret 
blir ovillkorligen: ja. Af binomialformelns härledning förstå vi, att en 
dylik variantfördelning skall uppkomma, så snart variationen — hvilket 
mycket ofta är fallet — har sin grund i talrika »tillfälligheter» som 
verka i motsatt riktning. Erfarenheten, särskildt inom försäkringsväsen- 
det och naturvetenskaperna, har bekräftat detta. å 
Som exempel på hur man praktiskt går tillväga för att finna det 
sannolika felet hos ett erhållet undersökningsresultat; skall jag relatera 
en af JOHANNSEN utförd beräkning. 
J. mätte längden på 5358 stycken bönor, hvilka fördelade sig på 
olika längdklasser såsom nedanstående tabell utvisar. 
Längd i mm. Stycken Pro mille Teoretiska 
tal. 
ITS 3 5 3 
ör 10 7 12) 16 
[0=— 20 21 30 14 
20—21 23 41 54 
21—22 53 95 35 
AR 69 124 116 
224 85 152 139 
24—25 S 134 146 
25-20 72 120 128 
26—27 50 100 108 
22 39 70 76 
28—29 2 45 46 
20—30 21 38 25 
JO 4 7 12 
HUD Al 5 
SAG I 2 2 
