106 T. J. BLOMQVIST. 
började folket tillägna sig ödemark utan tillstånd, och ansåg all dylik 
jord vara gemensam egendom. Till denna ledsamma uppfattning, hvilken 
varit och allt ännu är orsak till så mycken skogsdevastation och åver- 
kan, finnes naturligtvis intet som helst stöd i lag, utan beror den i 
främsta rummet på bristande tillsyn öfver lagars efterlefnad. År 1542 
förklarade Gustaf I, att »alla sådana egor, hvilka obygda ligga, höra 
Gud, Konungen och Sveriges krona till». Detta beslut dikterades ute- 
slutande af omsorg om odlingens framåtskridande, men följden blef ett 
allmänt bortgifvande af all dylik så kallad statsegendom. Huruvida rege- 
ringen öfverhufvudtaget ägde rättighet, att så utan vidare proklamera 
ett inom ett visst område beläget land såsom sin privata egendom, utan 
att ens först på synligt sätt annektera detsamma, är en juridisk fråga 
af stor betydelse, hvarom åsikterna äro delade. 
Under tidernas lopp bildades af kronojordarna kronohemman, krono- 
rusthåll, boställen, kyrkohemman m. m., hvilka småningom erhöllo privat 
natur, och icke mer lydde under statsförvaltningen. En dylik kolonisa- 
tion var dock mer eller mindre konstlad i detta glest befolkade land, 
och de stora ödemarkerna stodo allt ännu tomma och tysta. Först på 
1800-talet började en svag inflyttning hit, sålunda att enskilda personer 
slogo sig utan tillstånd ned i statens skogsmarker för att svedja och 
skaffa sig kreatursbete. Dylika lägenheter kallades senare kronoskogs- 
torp, och fingo bestå, ehuru grundade utan tillstånd. Laglig jordnatur 
hafva de icke. Af dessa uppstodo sedan ofta nybyggen, men flera för- 
blefvo allt ännu torp inom kronoskog, där inbyggarna lefde tämligen 
utan lag och tillsyn. Först med en ordnad forstförvaltning inträdde 
äfven på detta område en välbehöflig omändring af bosättningsfrågan i 
kronoskog. 
Försök och planer att på ett lämpligt sätt ordna denna fråga ha inga- 
lunda saknats, men de hafva alla varit af mer eller mindre tillfällig art. En 
enhetlig plan för en längre framtid, hvilken äfven skulle blifvit följd en 
längre tid, har ej funnits. Vår välkända enkammares öfverspända och 
planlösa reformifver, hvilken ifver i de flesta fall synes löpa blott ut i 
sanden, lofvar just ej heller något godt. Det talrikaste partiet, sociali- 
sterna, vilja ej veta utaf ens det ringaste beroende af statsforstmän för 
sina meningsfränder, kronoskogstorparna. I godt minne är ännu beva- 
radt, huru för några tiotal år sedan staten bortgaf stora arealer skogs- 
mark med åtföljande milliongåfvor i stock till nybyggen. Motiven till 
denna hushållning voro mångahanda, och tyvärr icke alltid så alldeles 
rena; men man har dock numera lyckligtvis insett, att kolonisations- 
frågan icke gagnats det minsta häraf. Forstförvaltningen ställde sig 
afgjordt emot detta nybyggesraseri, men hade tyvärr mycket litet i 
