I12 T. J. BLOMQVIST. 
Till allt annat missnöje kommer ännu den omständigheten, att vårt 
lands olyckliga nya arrendelag, hvilken tillkommit under så olagliga 
förhållanden, icke omfattar kronoskogstorp. Då denna lag är den mest 
ensidiga klasslag — uteslutande till den obesuttna befolkningens fördel 
— vårt land ännu skapat, kan man ej förvåna sig, om missräkningen 
nu är stor bland kronoskogstorparna, hvilka ej komma i åtnjutande af 
alla dess stora välsignelser, utan måste sucka under »borgares och rof- 
fares olidliga förtryck»! 
Det torde vara tvifvel underkastadt om några som helst förbättringar 
eller förändringar i nuvarande förhållanden skulle kunna tillfredsställa 
landets kronoskogstorpare, ty de eftersträfva fullkomligt oberoende — 
intet annat. Men detta kan aldrig ske utan stora forstliga förluster för 
landet och det allmänna välståndet. Skulle nämligen alla landets krono- 
skogstorp utbrytas till själfständiga lägenheter med nödig areal skogs- 
mark, blefve de flesta kronoparker så sönderstyckade, att förvaltning, 
skötsel och bevakning i hög grad komme att lida. Frågan gäller milli- 
oner marks förlust i forstförvaltningens kassabok. 
Ett annat slag af kolonisation finnes äfven, nämligen så kallade 
arrendemarker. Då det först på senaste tid blifvit mer allmänt att ar- 
rendera odlingsmark i mindre parceller och här grunda små jordbruks- 
lägenheter, kan något säkert omdöme härom ännu ej fällas. Fara före- 
ligger dock, att de småningom komma att utvidgas till kronoskogstorp 
och därmed följande olägenheter, men kunde de bibehållas såsom enbart 
jordlägenheter utan skogsrättighet kunde de nog äfven ur forstlig syn- 
punkt försvaras. 
På finska forstföreningens årsmöte 1908 diskuterades frågan om 
kronojordars kolonisation, och beslöts ingå till regeringen med framställ- 
ning om grundlig revision och ändring af hela kronoskogstorpsinstitu- 
tionen. Under diskussionen framhölls såsom tydliga önskemål bland annat, 
att kronojord ej vidare skulle upplåtas till anläggandet af kronoskogs- 
torp, men att odlingsbar jord borde utarrenderas till odling. Att stifta 
en för hela landet gällande lag torde ej vara fullt ändamålsenligt, ty 
skogliga och markförhållanden, befolkningstäthet, olika grad af kunskap 
i jordbruk, klimatförhållanden m. m. tala för skilda länslagar. Perma- 
nenta odlingsnämnder borde vid behof undersöka till odling ämnade 
marker och därom afgifva utlåtande. Men det hela bör ske planmäs- 
sigt, enligt för hvarje skildt revir uppgjordt förslag för exempelvis 20 
år framåt, ty ett planlöst tillstyrkande eller afslående af dylika ansök- 
ningar skadar både odling och skogshushållning. Att åter alltför ensi- 
digt hålla på den vackra, vid ofvannämnda möte skarpt pointerade sat- 
sen, att »all odlingsbar mark bör odlas», leder ofta till högst beklagliga 
