SMÄRRE IAKTTAGELSER OCH NATURMINNEN. 225 
En undersökning vid samma tid gaf följande resultat. Stamstycket, som 
är taget långt nedanför kronan, hade utvecklat icke mindre än 29 kortskott 
(möjligen något flera), de flesta mycket rikbladiga med späda ljusgröna blad afända 
till 4,; cm:s längd, fig. 2 och 3. «Skotten sutto nästan alla samlade på ett 
bälte af 18 cm:s vertikal bredd och på en yta, som i periferiens riktning 
upptog '/. af stammen; se fig. 1. Dessutom funnos några små skottsamlin- 
gar på större afstånd från hufvudsamlingen, däribland en liten grupp af 3 
skott på den diametralt motsatta sidan och lägre ned än alla de öfriga. 
Skotten sutto dels isolerade inom sina grupper, dels så tätt förenade, att 
deras barrknippor knappt kunde särskiljas. De voro blandade med åtskilliga 
knoppar, liknande små runda vårtor med en beklädnad af tunna bruna fjäll 
och omgifna af en krets gråaktiga, hyalina fjäll, som äro de yttersta, redan 
utspärrade knoppfjällen — således knoppar, som hejdats i sin utveckling. 
Äfven finnas kvarlefvor af gamla skott, som nu äro döda, se nederst å fig. 3. 
I några fall voro dylika skott i större mängd samlade kring en punkt, 
där tydligen en gren förr hade utgått, som nu var bortfallen. Stundom sågs 
under skottgrupperna en svag förtjockning af barken, som uppsvällt där tal- 
rika knoppar uppkommit. Skottens eller knopparnas förbindelse med ved- 
massan utgjordes af fina vedcylindrar, som gingo rakt inåt tvärs igenom bar- 
ken. Ett tvärsnitt af en dylik liten vedeylinder visade i flera fall några års 
ålder. 
Här föreligger alltså ett fall af rikliga »adventiva» eller extraordinära 
knoppar, dessa på äldre stamdelar uppkommande, ofta under flera år »sof- 
vande» knoppar (»sofvande ögon»), som hos vissa träd, t. ex. lind och ek, 
äro allmänna, hos barrträden däremot sällsynta. 
Ännu i början af april, således efter nära tre månaders förvaring, buro 
flera skott gröna, lefvande barr, men de flesta började nu gulna och torka. 
Det lilla stamstycket hade sålunda under minst lika lång tid hållit sig vid 
lif. Det är ju en märkvärdig naturlifvets lek, att en normal, om också kort- 
varig vegetation framträder och underhålles vid en årstid, midvintern, som 
är främmande för ett så utprägladt vinterhvilande träd som en Larix, och 
därjämte inom ett helt litet och obetydligt stycke af trädet, afskuret från det 
hela och tillhörigt det parti, nämligen stammens bas, som vi hos barrträden 
ytterst sällan se deltaga i tillväxten, kronbildningen och föryngringen. Af- 
skuret från både rot och krona, behåller stamstycket sin lifskraft under 7/, 
år efter inflyttningen i varmrum och börjar därunder, hänvisadt till sina egna 
tillgångar, vegetera tills dessa äro uttömda. 
Att stamstycket i sin bark och ved har resurser nog för att lämna de 
frambrytande adventivskotten byggnadsämnen, är ju alldeles påtagligt, fram 
förallt vatten, som inne i den redan dödsdömda vedmassan ofelbart ledes 
fram till — man kan också säga attraheras af — just de skilda punkter, 
där en knopp börjar utveckla sig till skott. Denna lifsyttring kan med fullt 
skäl betecknas såsom en tillfällig och lokaliserad nybildning. På detta sätt 
uppkommande skott heta därför med fog »adventiva», som egentligen betyder 
nytillkomna eller främmande bildningar. Äfven de adventivskott, som 
på ett lefvande och växande träd bryta fram ur de sofvande knopparna i 
barken, äro tillfälliga utväxter, merendels öfvertaliga och främmande för trä- 
dets normala gestalt och vanliga hushållning, utan sammanhang med dess 
verkliga behof, så länge kronan är frisk och oskadad. 
