N 
N 
a 
SMÄRRE IAKTTAGELSER OCH NATURMINNEN. 
Det nu föreliggande fenomenet är, såsom redan antydts, af särskildt in- 
tresse därför att en barrträdsstam sällan har sin redan afkvistade stam så rikt 
besatt med adventiva knoppar, allra minst då det gäller friska och regelmäs- 
sigt vuxna träd. Egendomligt är äfven att dessa afvikande knoppar 1 så stor 
mängd undergått en kraftig löfsprickning på samma gång, och detta i janu- 
ari månad. Dessa två tilldragelser kunna dock i viss mån förklaras. Trädets 
misstag på årstiden är en följd af värmen i rummet och erinrar om de fall, 
då julgranar (satta i vatten) fått nya skott, syreners utsprickning i bonings- 
rum vintertiden m. m. Hvad åter angår själfva hufvudfenomenet eller knopp- 
sprickningens utsträckning till ett så stort antal knoppar och deras samtidiga 
öppnande, så torde denna företeelse i viss mån vara en följd däraf, att ett 
knopprikt stamstycke afskurits från sin förbindelse med trädkronan. Därige- 
nom och tack vare den abnormt höga januari-temperaturen, som erbjudits i 
museirummet, hafva de hvilande knopparna kunnat tillgodogöra sig det nä- 
ringsförråd, som förvarades i veden, men som nu genom det vaknande lifvet 
satts i omlopp. Således en företeelse af samma slag som vid safstigningen 
om våren i det fria. Man kan ej undertrycka den frågan: skulle alla dessa 
SVA 
Fig. 3. Ett af de minsta skotten från fig. I, naturlig 
storlek. Teckningen visar dels vissna blad från 1908, 
dels de nu (i slutet af januari 1909) utspruckna, samt den 
flera år gamla, rikt fjällbeklädda barksvulst, som uppbär 
dels det nu vegeterande skottet, dels de kvarsittande 
knoppfjällen af ett nu förtorkadt, sannolikt från nästföre- 
gående år, 
adventivknoppar nästföljande vår blifvit skott, äfven om trädet ej söndersågats 
utan kronan fått på vanligt sätt upplefva sin löfsprickning? Ja, säkerligen 
många af dem, ty äfven under föregående år hafva några (enligt fig. 3) va- 
rit utspruckna och burit barrknippor, men helt visst skulle de flesta förblifvit 
undertryckta och hvilande. 
Ehuru man ej torde kunna utröna, huru års den ifrågavarande lärkstam- 
men fälldes och huru den förvarades, innan den fick sin plats i museet, är 
det dock ej uteslutet, att den särdeles blida väderleken i mellersta Sverige 
under hösten 1908 varit en bidragande orsak till denna nu omtalade frodiga 
adventiva knoppsprickming. Särskildt från Dalarna och Härjedalen hördes 
berättelser om höstens blidhet; kälen var svag och föga snö låg i barrsko- 
garna. Från Uppland erhöll undertecknad genom docenten Rob. E. Fries 
ett meddelande, att åtskilliga träd af granen (Picea abies) och weymouthstallen 
(Pinus strobus) samma höst utvecklat sina skott i förtid. Ehuru Larix är 
löffällande och icke vintergrön såsom de båda nämnda arterna, är det dock 
ej omöjligt — enligt vår erfarenhet från en mängd löfträd — att den för- 
längda vegetationstiden gifvit de slumrande knopparna en ökad lifaktighet. 
Detta kan hafva förberedt deras utveckling, till dess de på en gång utsattes 
för nya, befrämjande påverkningar: den ena den höga, drifvande temperatu- 
ren; den andra deras frigörelse från trädkronan på ett sätt, som visserligen 
måste sluta med döden, men som dock löste adventivknopparna från det 
korrelativa beroende, hvarigenom deras utveckling fördröjes eller förhindras. 
C. A. M. LINDMAN. 
