250 HENRIK HESSELMAN. 
Många olika åsikter ha bildat sig angående orsaken till detta egen- 
domliga och långsamma föryngringssätt. 
Den förste, som mig veterligen i skrift närmare berörde frågan 
angående tallhedens föryngring var grundläggaren af Finlands nuvarande 
skogsskötsel A. G. BLOMQVIST. I sitt bekanta arbete om tallen” yttrar 
han följande: »Medan i södra delarne af landet ljungen allmänt bildar 
ett för återväxten hinderligt växttäcke, gör renlafven (Cladonia rangiferina 
(L) Nyl. med fl. arter) detta i nordliga delarne af landet. Redan från 
63:dje breddgraden (t. ex. i Kuortane) synbarligen förekommande i 
större mängd, blir den betydligt allmännare vid en grad högre latitud 
(såsom i Lesti) och antager redan i Piippola sin rätta nordiska karaktär. 
I Pudasjärvi vid 65 1/,9 lat. bildar den redan de stora renlafsmoar, som 
där underhålla renskötseln, och i de norr om polcirkeln belägna trakterna 
äro nästan alla torra skogsmarker hvitfärgade af dess tjocka lager. 
Om en skogseld totalt förtärt ett renlafsfält, erfordras det, enligt 
hvad jag på många ställen kunnat med stor noggrannhet undersöka, en 
tid af 50 år, för att renlafven åter skall kunna fullt utveckla sig på 
samma mo, men redan 20 år efter farelden ser man den icke allenast 
betäcka markens hela yta, utan till och med uttränga ljungen. På de 
moar, som ostördt fått inkräktas af denna laf, uppkommer på sin höjd 
ett mycket glest och ojämnt tallbestånd. Öfverallt i sydligare delarne 
af landet finner man dess inverkan vara alldeles likartad, men då den 
här endast förekommer på små fläckar af något kappland, är det föga 
kännbart, om äfven dessa små ytor förblifva obevuxna. I så mycket 
högre grad utgör den däremot i nordliga delarne af landet en hufvud- 
orsak till skogsmarkernas glesa bevuxenhet och mången gång till deras 
kalhet och ytterst långsamma betäckande med ny skog. Den bildar 
nämligen ett så tätt och tjockt växttäcke, att det utflygande tallfröet 
icke kan nå jorden och om äfven detta vore fallet, förkväfves grodd- 
plantan utan att kunna uppspira. Vid våt väderlek är renlafven ytterst 
mjuk och hygroskopisk, vid torrt väder lika hård och skör, vid barfrost 
åter fryser den upp, tillika uppryckande de späda plantor, som lyckats 
uppkomma. Den utgör sålunda ett mycket svårt hinder för skogsmar- 
kernas besående med tallfrö, det enda trädslag, som på dessa torra och 
magra jordmåner kan växa. Här och hvar på ytterst utmagrade och 
till deras växtkraft förödda sandmoar kan den äfven i södra Finland 
förekomma i större mängd (såsom t. ex. i Pällilä kronopark), men annars 
är den här allmän endast på kala klippor, på sydliga, torra sluttningar, 
1 Finlands trädslag i forstligt hänseende beskrifna. I. Tallen. Finska forstföreningens 
meddelanden. Band III. Helsingfors 1881, sid. 147. 
