320 UNO WALLMO. 
af en skogshushållningsplan behöfde således i kolumnen för beståndsvårds- 
åtgärder endast för hvarje bestånd antecknas procenten af den virkesmassa, 
som genom blädning borde uttagas under indelningsperioden, hvarjämte för 
hvarje bestånd, som skulle trakthuggas, utsattes ordet »trakthugges». Icke 
nog med att detta vore enkelt och praktiskt, utan det kan till och med 
betraktas som alldeles nödvändigt ur en viktig synpunkt. Som bekant har 
hela vår gallringsteori ändrat kurs under senare tid, så att knappast något 
står kvar af hvad som för femton år sedan lärdes. Den nuvarande hugg- 
ningen i ungskogs- och slanskogsbestånden har således ej mycken släktskap 
med den forna s. k. hjälpgallringen. Vi behöfva ej dessa nu påfunna olika 
benämningar på gallring, vi behöfva ej ens ordet gallring i våra skogshus- 
hållningsplaner, ty det är för snäft och bör därför ersättas med ett ord, som 
innebär mera än ordet gallring, och som tvingar skogsskötaren att för hvarje 
bestånd använda sitt förstånd för uttänkande af de åtgärder, som äro för 
detsamma beståndet de lämpligaste. Det är det stora i blädningsteorien, att 
dess principer för beståndens behandling äro i stort sedt desamma, antingen 
beståndet är 2s5-årigt, s5o-årigt eller 100-årigt. I alla beståndsåldrarna kan 
och bör stamvis blädning utföras efter likartade principer, men i samtliga 
beståndsåldrar kan och bör äfven gruppvis blädning företagas, då bestånden, 
äfven de z25-åriga och däröfver, äro af sådan beskaffenhet, att de helt eller 
delvis böra föryngras. Men med ordet gallring underförstås aldrig en för- 
yngringsåtgärd, därför menar jag att ordet gallring kan och bör utbytas mot 
ordet blädning äfven för huggningsåtgärder i ungskogs- och slanskogsbestånden, 
ty därigenom blir begreppet vidare och manar skogsskötaren till bättre efter- 
tanke och, sist men icke minst, gifver det honom friare händer att vidtaga de 
åtgärder, som han anser lämpligast för beståndet i fråga. Men något måste 
alltid företagas, ty det står föreskrifvet i hushållningsplanen, och kubikmassan, 
som får uttagas, är äfvenledes angifven där. I sammanhang härmed torde 
böra framhållas, att indelningsperioden, 20 år, är alldeles för lång. För samt- 
liga allmänna skogar, äfven utarrenderade domäner, borde den sänkas till 
hälften, eller 10 år. Hittills tyckes erfarenheten hafva lärt, att huggningen i 
bestånden bör återkomma minst hvart 12:e eller 13:e år, då det gäller större 
skogar. Ju oftare man kan återkomma, desto större blir emellertid afkast- 
ningen, och då meningen är att få en intensiv skötsel till stånd på våra 
allmänna skogar, torde böra få förutsättas, att huggningen återkommer i be- 
stånden därstädes hvart 10:e år, och borde då vederbörande skogshushåll- 
ningsplaner upprättas att fastställas för en tid af tio år i stället för nu brukligt 
tjugu år. 
När författaren-kritikern på sid. 212 i tidskriftens förra häfte påstår, att 
trakthuggarens och blädarens vägar löpa tillsammans ända till slutafverk- 
ningen, föryngringshuggningen, »då deras vägar 1 princip skiljas», var detta 
för oss blädare mycket glädjande att höra, och med anledning däraf så till- 
låter jag mig framställa nedanstående frågor till bemälde författaren-kritikern: 
1. Sedan hur lång tid tillbaka har trakthuggarens och blädarens vägar 
löpt tillsammans ända till slutafverkningen? 
2. Finns det någon skog i Sverige, där rationell trakthuggning bedrifves, 
och i så fall är det tillåtet, att jag med sällskap ditreser för att kritisera och 
därefter offentliggöra denna kritik? 
3. Om nu den rationella trakthuggaren har bestämt låt oss säga en 
