1 b. 
NÅ 
SKOGSBRUKSPRAKTIKA. 335 
om den nu ägt rum, borde varit mindre eller helt obetydlig. Då kan 
man ju tillnärmelsevis kontrollera uppgiften. Men i andra fall erbjuda 
sig inga sådana tillfällen till kontroll. 
Å torfmarker, där man kan befara afsevärd sättning, böra därför fix- 
punkter utsättas vid dikningens planläggning, och det djup, hvartill dessa 
böra upptagas, utsättas efter den väntade sättningens storlek. Ia bör 
då annulleras i kontraktet. I alla andra fall bibehålles detta moment. 
Därmed förhindras afknappning på dikenas storlek, och förebygges dis- 
kussion om, huruvida sättning ägt rum eller ej. 
Medgifvandet åt dikesarbetaren att, om fast botten anträffas ofvanför det 
i arbetsbeskrifningen bestämda djupet, minska detta, har visat sig med- 
föra afsevärda olägenheter. Ej sällan måste man ju åt afskärningsdikena 
— för att med dem kunna torrlägga vidsträckta områden — gifva en 
sådan sträckning, att fallet i desamma icke kan kallas »mycket godt». 
Ofta tvingas man af beskaffenheten hos de undre lagren i den mark, 
där ett afloppsdike skall framdragas (pinnmo, stenfylldhet), att vid be- 
stämmandet af dikesdjupet nöja sig med endast »>godt fall». Om man 
nu tillåter arbetaren minska djupet i ofvan anförda diken, minskas ju ock 
ytterligare fallet, och följden blir lätt den, att ofvanför liggande delar 
af dikessystemet uppgrundas. I afskärningsdikena kommer då skadan att 
bli tvåfaldig. Vattenafledningen sker långsammare, och mycket af vatt- 
net blir aldrig uppsamladt. Det silar i stället ut öfver sankmarken och 
återförsumpar denna. 
Om man ock afväger och undersöker marken aldrig så noga, händer 
det likväl ibland, att jämkning måste företagas i de angifna djupen och 
motsvarande dagbredder. Denna punkt afser att betrygga att nöd- 
vändiga smärre kompletteringar vidtagas före syneförrättningen. 
. En jämnt fortskridande förändring af djupet är ju icke alltid lämplig. 
Med kännedom om att dikesarbetarna själfva med god vilja kunna afgöra, 
när de olika djupen med fördel för arbetets effektivitet böra tagas, har 
jag valt denna i mera allmänna ordalag hållna affattning framför en 
mera minutiös. 
Som lätt inses afser denna punkt att förhindra skärning. Skulle sådan 
tvärtom önskas, såsom efter grundare dikning i djupa, vattenförande 
sandlager, strykes denna afd. 
Att medgifva kringgräfvandet af större stenar är nödvändigt för att 
minska kostnaderna vid dikning i stenbunden mark. Om ej fallet i 
diket är särdeles stort, böra dock ej sådana krökar få förekomma tätt 
på hvarandra, ty då hämmas vattenafloppet för mycket. 
Beträffande diken, som skola leda stora vattenmassor, äro ju fordring- 
arna på utrymmet större, än hvad lydelsen af denna afdelning i sin helhet 
tillfredsställer. Men någon allmängiltig regel, som tillgodoser dessa hän- 
syn, torde icke kunna uppställas utan att vid andra tillfällen medföra 
onödig kostnad för stenarbete. Därför är det bäst att i arbetsbeskrif- 
ningen angifva, därest något eller några diken skola vara mera stenfria 
och där precisera sina fordringar. 
Det är icke tillräckligt föreskrifva, att rötterna i dikesboftnen skola vid 
afsyningen vara afhuggna jäms med bottnen. Ty, om marken sätter sig 
