340 NOTISER. 
NOTISER. 
Skyddsbälte af skog omkring Uppsala. Uppsala är sedan gammalt 
känd som en blåshåla. Från den stora slätten, som på tre sidor omgifver 
staden, svepa nästan ständigt vindar in genom gatorna, på vintern kalla och 
mången gång bitande, på sommaren dammfyllda. Många anse, att vissa sjuk- 
domar såsom katarrer i svalg, näsa och öron i hög grad försvåras af klimatet 
i Uppsala. Trefnaden i staden lider också af det ofta blåsiga vädret. För 
att mildra vindarna beslöto stadsfullmäktige för en tid sedan att plantera ett 
skyddsbälte af skog mot slätten. Den erforderliga marken, som redan äges 
af staden, är utarrenderad, men arrendetiderna utgå undan för undan under 
loppet af några år, hvarför skogsodlingen kan fortgå ganska obehindradt och 
vara färdig om 5 å 6 år. Skogsbältets bredd blir 100 meter och längden 
3,000 meter. De trädslag, som skola användas, äro hufvudsakligen tall och 
gran, för att skyddet skall blifva fullt effektivt äfven om vintern. Här och hvar 
skola äfven inplanteras löfträd och möjligen utländska barrträd. Arbetet skall 
taga sin början redan i vår. RR: Lr: 
Se upp med skytte i plantskolorna! Efter hvad som uppgifves 
lär skytte i år visa en oroväckande utbredning i plantskolor flerestädes i landet. 
Möjligtvis. kunna åtgärder för sjukdomens vidare utbredning visa sig påkallade, 
hvarför en kort sammanfattning af de erfarenheter, hvilka blifvit gjorda 
under kampen mot densamma, här kan vara på sin plats. 
Som bekant orsakas den vanliga formen af skytte i plantskolor och ung- 
kulturer af en svamp, Lophodermium pinastri, som parasiterar i barren. 
Farligast är sjukdomen i 1—7 plantåret, äldre individer duka mera sällan 
under för densamma. De infekterande sporerna spridas under tiden maj— 
december, i allmänhet dock endast på ringa afstånd från smitthärden. 
(Härom närmare t. ex. i Skogsvårdsfören. Tidskrift 1906, sid. 548—550.) 
Kampmedlen mot skytte äro af öfvervägande förebyggande natur och 
afse att förstöra de smittobärande svampsporerna, att försvåra deras spridning samt 
att öka plantornas motståndskraft mot svampen. 
För att förstöra sporerna nedgräfvas de angripna plantorna. I plant- 
skolor motverkas i hög grad smittans utbredning redan därigenom, att man 
undviker att uppdraga tall å större, sammanhängande ytor, utan förlägger 
dylika plantsängar med vissa mellanrum samt afdelar hvarje säng i smärre 
parceller, skilda t. ex. genom smala rader af gran. 
I synnerhet genom Schalks försök (Zur Bekämpfung der Kiefernschitte, 
Forstwissenschaftl. Centralblatt 1905, sid. 561—570) kan anses bevisadt, att 
tallplantornas motståndskraft är i hög grad beroende af markens näringshalt. 
På en såddbädd med lämpliga mängder fosforsyra, kalk, kali och kväfve — 
S. använde pr ar 10 kg. thomasmjöl, 10 kg. kainit och 4 kg. chilisalpeter 
eller gröngödsling med lupiner efter 3 kg:s utsäde — visade sig plantorna 
så godt som oemottagliga för skytte. 
Ett medel, som är lättare att i praktiken använda, och som kan komma 
i betraktande, då tiden för andra kampmetoder redan är förliden, är plan- 
tornas begjutning med vissa kemiska preparater. Det pålitligaste af dessa är 
den s. k. Bordeaux-vätskan, hvarmed man vid rätt tillagnings- och använd- 
ningssätt ofta nått särdeles tillfredsställande resultat. Vätskan i fråga tillredes 
