(SE 
un 
[0.0] 
A. WAHLGREN, 
Liksom inom ett område af viss storlek endast ett visst antal tam- 
djur kan finna tillräckligt bete, kräfves äfven för tillfredsställande af de 
vilda djurslagens näringsbehof en viss minimiareal. Denna är gifvetvis 
högst växlande, beroende dels på de skilda djurarternas olika lefnads- 
sätt, dels ock på markens beskaffenhet och andra naturförhållanden. I 
vissa fall kan en mycket stor areal lämna hvarken skydd eller näring 
åt villebrådet, under det i andra fall ett jämförelsevis litet område kan 
erbjuda bäggedera på tillfredsställande sätt och i tillräcklig mängd. Men 
alltid finnes för hvarje djurslag en minimigräns, som ej kan understigas. 
Under sådana förhållanden är det fara värdt, att, om en person, som 
ej äger den minimiareal, som är erforderlig för ett visst djurslags uppe- 
hälle och trefnad, på sin mark idkar jakt efter djur af det slaget, han 
gör sig skyldig till misshushållning med jakten. Frestelsen härtill är så 
mycket större som djuren kanske endast under ett tillfälligt ströftåg 
uppehålla sig å det lilla område, hvaröfver skytten förfogar, och han 
med skäl kan säga sig att, om han icke begagnar tillfället att bemäktiga 
sig djuret, han endast har föga utsikt att själf få nytta däraf att han 
sparar detsamma. För honom är obetingadt giltigt, att en fågel i hand 
är bättre än tio i skogen. Det är känsla af ansvar för vildstammens 
vidmakthållande och förkofran, som så sällan kan påräknas hos den 
som har en alltför liten jaktmark. Det lämpligaste skulle därför, enligt 
kommitténs uppfattning, vara att bestämma att endast den, som innehar 
en viss minimiareal, äger att därå utöfva jakt. Denna areal borde rätte- 
ligen sättas olika för olika slag af vildt, ty det behöfves, såsom redan 
antydts, ej lika stort område för att föda en eller några kullar rapphöns 
eller en kull orre som för att underhålla ett älgstånd. De områden, 
som ej nådde upp till den fastställda storleken, skulle då i jaktligt afse- 
seende sammanslås med andra i liknande ställning och jakträtten utarren- 
deras för gemensam räkning. Funnes ej angränsande dylikt område, 
skulle jakträtten öfverlåtas mot skäligt arrende åt annan granne, som 
hade tillräcklig mark för att bilda eget jaktområde samt beflitade sig om 
rationell jaktvård. Endast genom dylika bestämmelser kunna jaktvårdens 
intressen blifva tillgodosedda och jaktens ekonomiska betydelse komma 
till full rätt; och detta emedan rationell jaktvård på småområden icke 
kan genomföras, beroende därpå att grannarna kunna alldeles omintet- 
göra resultaten af den enskildes ansträngningar och uppoffringar. Dessa 
synpunkter ha ej heller varit främmande för andra länders lagstiftning. 
Så får t. ex. enligt preussiska jaktlagen af år 1907 jakt ej utöfvas för 
såvidt ej den, som idkar jakten, har ett sammanhängande jaktområde 
af minst 75 hektar, och liknande bestämmelser finnas i flertalet af Tysk- 
lands öfriga förbundsstater samt i Österrike. 
