FÖRSLAGET RÖRANDE REVISION AF JAKTLAGSTIFTNINGEN. 359 
Ehuru bestämmelserna om viss sådan minimiareal på intet vis afse 
att beröfva den mindre jordägaren hans jakträtt utan blott att i jakt- 
vårdens intresse inskränka hans befogenhet att själf utöfva denna rätt 
och därigenom gifva samma rätt ett större och varaktigare värde för 
jordägaren, torde sådana bestämmelser alltför mycket strida mot vårt 
folks vanor och föreställningssätt för att förslag om en lagstiftning i sådan 
riktning nu skulle med någon utsikt till framgång kunna göras. Någon 
begränsning af jakträtten ä småområdena har kommittén emellertid ansett 
nödvändiga, och detta framför allt för att sätta en gräns för det ofog, 
som mångenstädes i landet bedrifves på sådant sätt, att en person skaf- 
far sig jakträtt på område, som gränsar till eller måhända ligger delvis 
eller helt inneslutet inom ett vårdadt jaktområde och därefter på detta 
lilla område, hvarå han har jakträtt, tillgodogör sig de ansträngningar 
grannen gör för vård och utveckling af sin jakt samt därigenom kom- 
mer dennes sträfvanden att blifva utan resultat. Den lojale ägaren till 
ett dylikt mindre område torde väl få anses till fullo godtgjord för den 
skada, grannens vildt gör på detta område, genom den honom enligt 
förslaget i $ 19 gifna rättigheten att skjuta ett begränsadt antal af det 
större villebrådet. 
En fråga, som vållat kommittén mycken hufvudbry är den om lösa 
hundar. Alla jägare torde vara ense om att hund, som har för vana 
att fritt ströfva omkring i skog och mark, är en af jaktvårdarens värsta 
fiender och att således i jaktvårdens intresse stränga lagbestämmelser 
äro önskvärda för att söka inskränka det ofog dylika hundar bedrifva. 
Men å andra sidan måste man söka formulera dessa bestämmelser så 
att möjligheterna till utöfvande af jakt med stöfvare, hvilken i vårt land 
ju bedrifves med särskild förkärlek, ej alldeles utestängas. Vid öfver- 
vägande af frågan, hvar tyngdpunkten härvid bör förläggas, om till be- 
främjande af jaktvården eller till hänsynen till ett gouteradt jaktsätt, har 
kommitten ställt sig på jaktvårdens sida. Förutom den redan nu gäl- 
lande bestämmelsen, att å annans mark eller i förbjuden tid på egen 
hand kringströfvande hund får upptagas och därefter utlösas af ägaren, 
har kommittén sålunda föreslagit, att ägare af dylik å annans mark kring- 
ströfvande hund är skyldig dels ersätta skada, som därigenom må anses 
hafva skett å vildbråd eller annan egendom, dels gälda den för hundens 
upptagande fastställda lösen, äfven om hunden icke skulle kunna upp- 
tagas. Det sistnämnda momentet har tillkommit på grund af erfaren- 
beten, att många hundar och oftast de för jaktbanan skadligaste icke 
låta sig upptaga. Beträffande hund, som löper lös i förbjuden tid, hafva 
bestämmelserna härom intagits i jaktstadgan, $$ 9 och 12, hvarom i detta 
