FÖRSLAGET RÖRANDE REVYISION At JAKTLAGSTIFTNINGEN. 369 
egen mark, äfven om denna utgör ett par tusen tunnland. Att detta är myc- 
ket farligt för grannen, ifall denne är en person, som drifver en intensiv 
jaktvård, är ju tydligt. Men om det icke är någon jaktvård på markerna, 
så är det hårdt, att markägaren skall ha rättighet att utan vidare få tio kronor, 
om han med vittnen kan styrka, att hundarna någon gång förut kommit öfver 
på hans mark. Om ett koppel på ett par hundar råkat drifva öfver några 
olika ägares marker, kan på det sättet en stöfvarjakt kosta 20, 30, ja, 590 
kronor, och det är bra hårdt, när man blott utöfvar hvad som hittills varit 
och fortfarande är ens lojala rätt. Paragrafen passar utmärkt i Skåne, där 
man icke har någon stöfvarjakt, men däremot en intensiv jaktvård, men den 
passar icke i mellersta och norra Sverige, där stöfvarjakten är den nationella 
jakten, och där många allmogemän och herremän sätta stort värde på den- 
samma. 
Jag har med detta endast velat framhålla, att den föreslagna hestäm- 
melsen kan ge anledning till mycket trakasserier. Huru dessa skola före- 
kommas är en fråga, som det nu är för långt att gå in på. Antingen får 
man stadga, att rätt till ersättning, om hunden visar sig på markerna, skulle 
gälla endast under den tid, då flertalet villebrådsslag äro fridlysta, alltså icke 
under stöfvarjakttiden — det är det enklaste sättet —, eller också får man 
ha olika lagstiftning för olika delar af landet. Detta senare är utan tvifvel 
en rationell metod; och utan att gå in på frågan i detalj vill jag säga, att 
jag tror, att det finnes många brister i lagförslaget, som bero därpå, att man 
sökt genomföra samma lagstiftning för södra Sverige med dess odlade jord 
och dess starkt uppdrifna jaktvård å ena sidan och å andra sidan de norr- 
ländska obygderna. Detta måste ge anledning till svårigheter, och dem har 
man icke lyckats gå fri från i det här föreliggande förslaget. 
Professor Lönnberg: Jag tror, att saken ställer sig olika i teorien och 
i praktiken. De svårigheter, som doktor Grönberg anförde med afseende på 
stöfvarjakten, existera nog hufvudsakligen endast, om man ser saken från helt 
och hållet teoretisk synpunkt. Men om man vill gå till väga på ett prak- 
tiskt sätt, tror jag, att detta förhållande låter ordna sig rätt väl. Jag ser 
icke något hinder för, att den, som vill idka stöfvarjakt, kommer öfverens 
med sina grannar om, att bestämmelserna icke skola tillämpas allt för rigo- 
röst. Hvarför skall man icke kunna komma öfverens om den saken såväl 
som om så mycket annat? Jag tror rent af, att det just ur den synpunkten 
skulle vara till stor fördel, om bestämmelserna blefve antagna, ty då skulle 
man på sätt och vis tvingas till att träffa öfverenskommelse med sina grannar, 
och jag tror, att detta öfver hufvud taget skulle vara till stor nytta för jakt- 
vården. 
Om man däremot icke har sådana bestämmelser som de här af doktor 
Grönberg kritiserade, hvad blir då resultatet? Det torde för alla vara väl 
bekant, hur det för närvarande ofta tillgår med afseende på stöfvarjakten, 
synnerligast om jägaren icke är vidare noggran med sina grannars rätt. Han 
går då först till någon af gränserna för den mark, hvaröfver han förfogar, 
och det är mycket vanligt, att stöfvarna taga upp spår på grannens mark. 
Detta kan icke vara rätt, i synnerhet ej, om denne granne arbetat för att 
förkofra sin vildtstam. Det har gjort, att en granne med sina stöfvare kunnat 
drifva ut ur marken hart när allt hvad ägaren försökt få till stånd där. Detta 
gäller framförallt om de mindre markerna. 
