SMS A.= WAHLGREN. 
Jag tror sålunda, att de föreslagna bestämmelserna icke äro så farliga 
som en del stöfvarjägare i första ifvern föreställt sig, och jag tror icke, att 
de skola kunna på något sätt tillintetgöra stöfvarjakten, såsom på vissa håll 
sagts. Men jag är lifligt förvissad om, att bestämmelserna skola kunna under- 
lätta jaktvården i ett flertal fall. 
Doktor Grönberg: Gent emot den senaste ärade talaren ber jag få säga, 
att jag är alldeles öfvertygad om, att en uppgörelse mycket väl kan ske 
mellan goda och trogna grannar. Och att två herremansjägare och jaktvår- 
dare kunna göra upp saken sins emellan tror jag visst. Men antag, att det 
är fråga om en jaktvårdare, som fortfarande efter mellersta Sveriges vanor 
idkar stöfvarjakt, och att han har bönder till grannar, hvilka icke respektera 
hans rätt utan vilja hämnas genom att omöjliggöra stöfvarjakten för honom. 
Hvilka trakasserier skall det icke då bli? Vidare vill jag erinra om att det 
är mycket vanligt, att folk kommer ihop sig om kommunala angelägenheter; 
och det finnes en massa andra tvistefrön. Hvar är då naturligare än att en 
bonde eller en herreman passar på att ställa till trakasserier för den andre 
med stöd af den här paragrafen? 
Denna min åsikt delas förvisso af flertalet stöfvarjägare, och det är nog 
icke bara i första häpenheten vi blifvit rädda för den här bestämmelsen, utan 
jag tror, att våra farhågor äro ganska välgrundade. 
Hvad beträffar det professor Lönnberg nämnde om sättet att gå till väga 
vid stöfvarjakt — att man först går till utkanterna och låter stöfvarna söka 
med bitanke att komma in på andras mark -— vill jag säga, att jag har en 
annan erfarenhet om hur man plägar ställa i gång en stöfvarjakt. 
Jägmästare Sfjernsperz: Det är blott en punkt jag ber att få fästa upp- 
märksamheten på, nämligen bestämmelsen om att det för en markägare fordras, 
att han skall inneha en viss minimiareal, 100 hektar- för att få fälla eller 
fånga en älg. Bestämmelsen är nog bra, men jag ville utsträcka den så, att 
begränsningen fortsattes, så att en ägare af exempelvis 101 hektar icke må 
ha rättighet att fälla huru många älgar som helst. Jag har i detta afseende 
att meddela en erfarenhet från den tid, då jag var förvaltare af en krono- 
park, intill hvilken det låg ett enskilt skogshemman på ungefär 200 hektar. 
Borden, som ägde detta hemman, sköt på ett år 18 älgar, ett annat år II. 
Dessa älgar kommo, vågar jag påstå, nästan uteslutande från kronoparken, 
men vi stodo maktlösa inför hans förfarande; han hade några fläckar moss- 
mark uppodlade och besådda med hafre och lockade älgarna dit att beta, 
och så passade han på tidigt om morgnarna att skjuta dem och sköt rubb 
och stubb, oxar, kor och kalfvar. 
Jag tror sålunda, att det är af behofvet påkalladt, att bestämmelsen blir 
kompletterad därhän, att exempelvis en markägare med minst 200 hektar 
upptill 300 skall få fälla 2 älgar och så vidare. 
Redaktör Gustafsson: Jag anser för min del, det angifvare af olaga jakt 
borde ha del af böterna liksom förut, ty det är klart, att detta sporrar många 
att se upp. Jag anser därför, att det vore lämpligt, om böterna fördelades 
sålunda, att åklagaren erhölle en tredjedel, det allmänna en tredjedel och 
angifvaren återstoden. 
Direktör Wahlgren: Med anledning af denna anmärkning ber jag få fram- 
hålla, att i lagförslaget finnes stadgadt, att angifvaren skall erhålla hälften af 
åklagarens andel i ådömda böter. 
