OM BELÅNING AF SKOG. BITA. 
väsentligt förminskats, att brandförsäkring af skog bör kunna genomföras 
med användande af låga premiesatser, något som än ytterligare skulle 
öka pantsäkerheten. Möjligheten att kunna spara skogen, till dess den 
är ekonomiskt mogen, är — säger slutligen GRAN — uti många fall 
beroende af möjligheten att kunna upptaga lån med skogen såsom 
hypotek. 
Innan jag slutar denna redogörelse för den norska skogsbelåningen, 
en redogörelse, som jag nu nödgats göra mera sammanträngd än önsk- 
ligt varit, vill jag ej lämna oanmärkt en omständighet, hvilken bör bi- 
draga till att lånesökare i Hypotekbanken anhålla om uppskattning af 
skogen i sammanhang med belåning af egendomen i öfrigt. Denna om- 
ständighet är, att för alla bankens lån, vare sig de beviljats i samman- 
hang med skogsuppskattning eller icke, följande bestämmelse gäller: 
»Vid kommande afverkning från den gården tillhörande barrskog gäller, 
att anmälan härom «på förhand skall göras till lånegifvaren i öfverens- 
stämmelse med de i detta afseende gällande föreskrifter, när afverk- 
ningen sker utöfver hvad som erfordras för vanligt husbehof, eller ut- 
öfver hvad som vid bankens uppskattning af panten visat sig kunna år- 
ligen afverkas. Sker icke anmälan eller hugges mer än anmäldt blifvit, 
är hela skulden förfallen till omedelbar betalning. Frågan, huruvida 
pantens värde är förminskadt, eller huruvida en afverkning öfverskridit 
hvad som fordras för vanligt husbehof, eller hvad som enligt bankens 
uppskattning ansågs som tillåtlig afverkning, afgöres på gäldenärens 
bekostnad genom syn af en eller flera utaf de af banken anställda taxe- 
ringsmännen. För det fall att anmälan gjorts om afverkning till afsalu 
eller utöfver hvad som erfordras till vanligt husbehof, kan banken på 
gäldenärens bekostnad låta utöfva nödig tillsyn vid afverkningen.» — 
Med en sådan anmälningsplikt i händelse man önskar afverka utöfver 
hvad som tarfvas för vanligt husbehof är det tydligen i alla afseenden 
angenämare att låta uppskatta sin skog och få veta, huru mycket man 
utan vidare har rätt att taga. Kostnaden blir i Norge en ren bagatell: 
enligt uppgift uti »skogtaxterne i aaren 1896 og 1897> 8,8 öre pr har 
det förstnämnda året och 5,1: öre det andra. 
Kanske har jag längre, än jag bort, pröfvat mina åhörares tålamod 
med refererande af utländska förhållanden. Det har emellertid, såsom 
jag redan antydt, skett för att göra dem, hvilka måhända ej haft tid att 
ägna det föreliggande ämnet någon särskild uppmärksamhet, bekanta 
med de former, under hvilka man arbetar i länder, där frågan kommit 
från den första teoretiska diskussionen ut i det praktiska lifvet. 
För oss skulle det väl nu närmast gälla att söka svar på den frågan, 
huruvida här i Sverige möjligheten att få belåna skog medför sådana 
Skogsvårdsföreningens Tidskrift 1910. 24 
