OM BELÅNING AF SKOG. 381 
hypoteksföreningarna, så blir den nästa fråga, som bör underkastas 
granskning, den, efter hvilken grund värdesättningen af en skogsegen- 
dom bör ske. — Den hos oss såväl som på månget annat håll tilläm- 
pade grundsatsen, att vid uppskattningen af ett dylikt hypotek hänsyn 
endast bör tagas till markvärdet, är otillfredsställande och orättvis. Dess 
tillämpning leder till det absurda förhållande, att en egendom, hvilken 
endast eller till hufvudsaklig del är bevuxen med luckiga återväxter och 
starkt dimensionsblädade bestånd, blir lika kreditstark som en, hvilken 
innehåller sluten och växtlig medelålders eller vacker mogen skog. — 
Såsom af min redogörelse för de båda tyska hypotekföreningarnas och 
den norska hypotekbankens reglementen framgick, utgår deras värde- 
sättning af en skogsegendom från dennas beräknade afkastning. Mot 
denna beräkningsgrund har den invändningen gjorts, att afkastningen i 
och för sig ej vore någon säker mätare af värdet. Kunde den ock tek- 
niskt något så när säkert bestämmas till sin massa, växlade dock värdet, 
allt efter som afverkningen komme att omfatta dyrbarare eller billigare virkes- 
sortiment. För normala skogar kunde afkastningen, säger man, utgöra en 
riktig värderingsgrund, men då sådana skogar ytterst sällan förekomme; 
vore det väl knappast efter för dem giltiga regler, som värderingen 
skulle ske. Frånsedt emellertid, att afkastningen såsom värdemätare 
hade sina brister, återstode alltid en annan omständighet, inför hvilken 
man blefve tveksam, huruvida den alls borde användas såsom sådan. 
Denna omständighet vore, att skogsägaren finge ett alltför stort intresse 
af, att vid hushållningsplanens upprättande en möjligast hög afkastning 
beräknades från skogen, ty med afkastningen stege ock belåningsvärdet. 
Mot en invändning att hushållningsplanen ju skulle upprättas af en fack- 
man, och att all fara för otillbörligt inflytande borde vara utesluten, gen- 
mälde man, att något sådant inflytande ej behöfde göra sig gällande, 
för att en förrättningsman skulle föreslå en afverkning, som låge upp 
emot den högsta tillåtna, ehuru han som skogsman gärna såge, att af- 
verkningen toges lägre, för att skogens allmänna tillstånd hastigare måtte 
förbättras. Ty om man stode inför valet att föreslå antingen den högre 
afverkningen och få skogen under lånegifvarens kontroll eller den lägre 
med det resultat, att skogsägaren återtage sin låneansökan, så valde 
man kanske hellre den förra utvägen. Ett ytterligare skäl härtill hade 
man uti den hänsyn, som borde tagas till en skogsägares önskningar i 
afseende på hushållningen med hans egendom — så länge nämligen 
dessa önskningar ej öfverskrede de gränser, hvilka den tekniska utred- 
ningen uppdragit såsom möjliga att med en rationell hushållning ut- 
sträcka sig till. Följden blefve emellertid, såsom antydts, att, om endast 
den beräknade afkastningen användes såsom utgångspunkt för värde- 
