I. Diskussion. 
Häradshöfding £ronlund: När man genomläser skogsvårdsstyrelsernas be- 
rättelser för de senare åren, är det verkligen glädjande att se, huru skogsvärden 
genom skogsvårdsstyrelsernas verksamhet i hög grad befrämjats. Med de små 
medel, som stått dem till buds, hafva ju under dessa få år skogsodlats kalmarker 
till en areal af öfver 10,000 hektar, och det har på många andra områden 
tagits väckande och kraftiga initiativ till befordrande af insikter om en verklig 
skogsvård och äfven vidtagits åtgärder för befordrande af en sådan. Det är 
ju klart, att det under sådana förhållanden måste ligga i hvars och ens intresse 
att söka åstadkomma medel för denna verksamhet. De medel, som nu stå 
till skogsvårdsstyrelsernas förfogande, äro ju skogsvårdsafgifter och statsbidrag, 
hvilka sistnämnda, om jag icke misstager mig, uppgå till 60,000 kronor om 
året. Jag är fullt ense med föredragshållaren, att det skulle vara i högsta 
grad ledsamt och sorgligt för skogsvårdsstyrelsernas verksamhet, om den nu 
ifrågasatta nedsättningen af skogsvårdsafgifterna skulle vinna Riksdagens bifall. 
Och jag är ense med honom därutinnan, att jag tror, att det skulle medföra 
icke allenast, att vi icke finge bibehålla det lilla anslaget oförändradt, utan att 
vi till och med finge dessa medel betydligt sänkta, och det är ju alldeles i 
motsats till hvad vi alla önska. 
Jag vill därför på det allra lifligaste och varmaste förorda bifall till ett 
resolutionsförslag, som föredragshållaren kanske ville något närmare formulera, 
men som väl torde böra gå ut på, att föreningen för skogsvård såsom sin 
åsikt uttalar, att skogsvårdsafgifterna icke böra nedsättas, utan åtminstone bibe- 
hållas vid deras nuvarande storlek. 
Ofverjägmästaren Wallmo: Jag skall bedja att till en början få taga fasta 
på ett uttryck af föredragshållaren, nämligen det, att han i början af sitt 
anförande framhöll, att det antagligen icke skulle dröja länge, innan vi, som 
intressera oss för skogsväsendet, skulle blifva eniga om sättet för bestånds- 
vårdens utförande. Han pointerade detta ett par gånger, så att han har 
troligen själf stora förhoppningar, att denna gyllene tid snart är för handen, 
och jag är honom stor tack skyldig för den saken. 
Sedermera har jag en liten erinran att göra beträffande hans försvar för 
att skogsvårdsafgifter äfven skulle få begagnas i bolagens tjänst. Denna sak 
tål väl ändå att något litet fundera på. Lagen lägger visserligen icke något 
hinder i vägen därför, utan skogsvårdsstyrelserna äro ju berättigade att använda 
en del af dessa medel äfven för kultur på bolagsmark, men då återstår frågan, 
om det är så riktigt att under nuvarande förhållanden göra detta. Ty man 
behöfver icke företaga långa resor utåt landsbygden för att finna, huru kal- 
marker, uppkomna före den 1 januari 1905, öfverallt ligga och vänta på 
befrielse från sitt ofruktbara tillstånd. - Så länge dessa marker finnas, och de 
kunna räknas i miljontals hektar, så länge tror jag ändock icke, att vi hafva mora- 
lisk rättighet att direkt understödja skogsbolagen, utan jag tror, att det nog 
är det riktigaste, att skogsbolagen, i hvilkas verksamhet det ingår att bedrifva 
