OM BEHOFVET AF ÖKADE SKOGSVÅRDSAFGIFTER. 403 
till stånd i första rummet på dessa gamla kalmarker. Det torde emellertid 
icke vara lämpligt att till en början helt koncentrera skogsvårdsstyrelsernas 
arbeten på dessa marker och underlåta att befrämja annan skogsvård, innan 
denna skogsodling är utförd. Det ginge nämligen i så fall säkerligen ej an 
att få föryngringsarbetena i fråga till stånd genom större eller mindre bidrag, 
utan skogsvårdsstyrelserna måste nog då bekosta hela denna .skogsodling. 
Det är ju så, att den ena kalmarksägaren är mera intresserad för skogs- 
kultur än den andra, och mången sådan ägare är ännu så främmande för 
värdet af en tidig föryngring, att han trots höga bidrag afstår från skogs- 
odling, t. o. m. där det är påtagligt, att naturföryngringen låter vänta på sig 
mycket länge. Den enes och den andres resurser äro ju äfven så olika, att 
den ene mycket gärna skogsodlar med ett visst bidrag, där en annan icke 
kan göra det ens med ett afsevärdt större bidrag. Då det icke rimligen 
kan sättas ifråga, att en mindre skogsvårdsintresserad markägare skall få 
större bidrag än den mera intresserade, samt då det torde vara omöjligt för 
en skogsvårdsstyrelse att öfvervaka tusen-tals olika rekvirenters olika ekono- 
miska ställning och att anpassa bidragen efter det ekonomiska behofvet hos 
hvarje rekvirent, är det uppenbart, att en viss norm för bidragens utgående 
måste på förhand fixeras och följas, trots det att man nödgas förutse, att 
syftet med bidragen endast delvis kan ernås. 
Huru stora bidragen till skogsodling af äldre kellmenker än göras, för- 
bli alltså likväl ett ansenligt antal sådana marker kala. Det vore väl där- 
för nödvändigt att, såsom nyss nämndes, forcera dessa skogsodlingar genom 
att helt och hållet bekosta dem med tillgängliga skogsvårdsmedel, om något 
annat i skogsvårdsväg ej finge göras, förrän dessa arbeten voro utförda. Men 
härvid frånginge man ju i så fall den allmänna sparsamhetsregeln, som säger, 
att man med befintliga skogsvårdsmedel skall söka få största möjliga skogs- 
vårdsarbete till stånd. Man har äfven att lägga märke till, att här icke är 
fråga om skattemedel eller penningar, som i stort sedt tagas ur den enes fickor 
för att kunna läggas i den andres, utan att skogsvårdsmedlen hufvud- 
sakligen bestå af rena skogsvårdsafgifter, hvilkas syfte i stort sedt är att gå 
tillbaka till den ort, som lämnat dessa. När skogsvårdsafgifter sålunda icke 
kunna hämtas från ett län till ett annat, och då en del län äro lika rika på 
kalmarker, som de äro fattiga på skogsvårdsafgifter, synes det lämpligt, att 
skogsodlingen af äldre kalmarker i nämnda län mera än hittills understöddes 
med direkta statsanslag samt med anslag från resp. landsting och hushållnings- 
sällskap. 
Såsom jag äfven i mitt inledningsanförande nämnde, anser jag det ange- 
läget att få understödja skogsvårdsarbeten, där sådant understödjande — såsom 
allestädes är fallet är nyttigt för att påskynda skogsvårdens efterblifna utbred- 
ning. Det synes mig därför mindre lämpligt att söka efter anledningar till 
begränsning af skogsvårdsstyrelsernas rätt att lämna bidrag. I stället håller 
jag för eftersträfvansvärdt, att rikligare skogsvårdsmedel — helst hämtade från 
skogsafverkningarna och icke från skattdragare, som ej har skogsvårdsar- 
beten att utföra — anskaffades för att möjliggöra största lämpliga skogs- 
vårdsbidrag. 
Häradshöfding Aronlund: Såsom föredragshållaren mycket riktigt anmärkte, 
förslå icke skogsvårdsafgifterna i någon nämnvärd grad att betala alla de 
