OM BEHOFVET AF ÖKADE SKOGSVÅRDSAFGIFTER. 413 
nas förfogande, vill jag naturligtvis icke såsom medlem af denna förening 
motsätta mig detta, lika litet som jag vill motsätta mig något annat, som gär 
ut på, att vi måtte få till stånd en bättre skogsvård. 
Jag har emellertid velat säga, att det finnes andra reformer på detta om- 
råde, som ett sådant uttalande icke får ställa sig skymmande för. 
Jag skall sålunda gärna vara med om det ifrågasatta uttalandet, då det 
endast går ut på att skogsvårdsmedlen böra bibehållas vid sitt nuvarande 
belopp. 
Jägmästaren Wedholm: Jag ber om ursäkt, att jag påpekade afvikelsen 
från diskussionsämnet, då jag hör ett så allmänt behof förefinnas att diskutera 
användningen af skogsvårdsmedlen, för att komma till insikt om behofvet att 
öka desamma. Jag kan dock icke gilla öfverjägmästare Wallmos motivering 
för sin del att diskutera användningen af medlen, nämligen att han skulle 
själf bidraga till en eventuell ökning. Det gäller ju i första hand att icke 
sänka skogsvårdsafgifterna utan hällre höja dessa bidrag till skogsvården, för 
att nå målet, att höja skogarnas afkastning. De skogsvårdsbidrag, som utgå 
af allmänna medel, ett belopp af 167,500 kronor, äro ju redan bestämda till 
sin storlek, och då det icke nu är meningen att vare sig öka eller minska 
dem, så riskerar ju icke öfverjägmästare W. någon tid den här gången. 
Ehuru jag, som sagt, funnit att det föreligger ett ganska allmänt behof 
att afvika från ämnet, har jag dock icke kunnat finna, att man i allmänhet 
har något emot, att resolutionsförslaget antages, och ber därför att få vidhålla 
mitt yrkande om bifall till detsamma. 
Länsjägmästaren Arvid MNilsson: Gent emot herr von Essen får jag fråga, 
om det icke är ganska vanligt, att en del af en lagstiftning kompletterar en 
annan del. Det står i skogslagen, att återväxtarbeten skola utföras, och då 
i den lagen ej står något skrifvet om kostnaderna för dessa arbeten, kan man 
visserligen få den uppfattningen — om man blott läser skogslagen —, att 
arbetena skola verkställas genom ägarnes egen försorg och helt på deras be- 
kostnad. Men en annan lag eller förordning, nämligen den samtidigt med 
skogslagen utfärdade förordningen om skogsvårdsstyrelser talar om, huru skogs- 
ägare och skogsafverkare kunna få del af skogsvårdsmedlen. Någon som 
helst reservation för skogsodling af efter år 1905 afverkade marker återfinnes 
ej, en reservation, som ju vore så behöflig, om herr von Essens mening vore 
riktig, att det icke är tänkbart, att förordningen om skogsvårdsstyrelser då 
kunnat få sin nuvarande form. En sådan bestämmelse i den nuvarande lagen, 
som att afverkaren skall sörja för återväxten är ju äfven ett mycket lämpligt 
stadgande, då en del skogsvårdsstyrelser icke haft råd att understödja de 
skogsodlingsarbeten, som påkallas af lagen. 
Herr von Essen förmenade, att de uttalanden vid lagens utarbetande och 
fastställande jag åberopade, voro fraser, som kommit till för att »smörja» 
lagförslaget och göra det mera tilltalande. När man läser en riksdagsskrif- 
velse, som skall motivera en lag, får man den uppfattningen, att alla med- 
gifvanden, som däri göras, äro ägnade att förtydliga gränserna för lagens 
tillämpningsområde, och det är ju äfven praxis, att domarna, när de hysa 
tvifvel om en lags innebörd, gå till motiven, i första rummet dem, som riks- 
dagen gifvit. Jag kan sålunda fortfarande icke finna annat, än att herr von 
Essens mening är ogrundad. 
