418 i GUSTAF TAMM. 
ningen, att gallring icke lönar sig. Det är sant, när gallringen bedrifves, 
så som i regel praxis varit: man tager bort endast torrt, skadadt virke etc. 
En sådan gallring är ock af föga betydelse både i forstligt och ekono- 
miskt hänseende. Nej, vi skola ej vara rädda för att låta yxan gå i 
gallringsbestånden, men det måste naturligen ske med förstånd, och här 
är fackmannens ledning nödvändig. Gallringen bör ända från första 
början afse att hjälpa de vackraste och lifskraftigaste träden, så att vid 
slutafverkningen, som naturligen sker genom kalhuggning, ett visserligen 
ej så stort antal träd, men kvarstår ett kvalitativt så mycket värde- 
fullare bestånd. Riktigheten af den delvis omfattade teorien, att man i 
gallringen skall borttaga de bättre träden för att »lära» de undertryckta 
växa, betviflar jag starkt. Enligt mitt förmenande bör som sagdt just 
motsatt princip tillämpas. Frågan är nu: huru ofta skall jag gallra och 
huru hårdt? Ja, svaret härpå är med vår skäligen ringa erfarenhet i hit- 
hörande frågor ej så lätt att afgifva, och vi stå ju här nästan fullständigt 
på experimentets stadium. Å Fagersta bruks skogar i Västmanland har 
jag gjort en del smärre undersökningar för att få någon liten ledning i 
detta afseende. Brukligt synes där hafva varit, att skogarna kalafverkats 
vid 60—70 års ålder med kvarställande af fröträd. Dessa hafva i regel 
på god mark under de första 10—15 åren efter friställningen ökat ej 
mindre än 3—4 tum, medan i likåldriga ogallrade bestånd tillväxten i 
medeltal å motsvarande träd under samma tid varit endast en tum. De 
friställda träden hafva alltså haft en 3—4 gånger så stor tillväxt som 
de andra. Lägger man härtill, att de friställda träden genom sin större 
kvalitetstillväxt ytterligare ökat i värde, är tydligt, att man i ena fallet 
behöfver endast ungefär '/, så stort antal träd som i det andra för att 
uppnå samma ekonomiska resultat. Detta utgör ju ett kraftigt bevis för, 
att gallringarna böra göras starka. Huruvida emellertid den ökade ljus- 
tillförseln varit den enda orsaken till den stora tillväxtökningen, är ett 
annat spörsmål. Maånne icke möjligen härtill äfven bidragit borttagandet 
af underbeståndet? Under min utbildningstid fick jag lära mig, act man 
skall vara mycket rädd om underväxten, då denna bidrog att kvarhålla 
fuktigheten i marken. Men jag undrar, om icke äfven motsatta förhål- 
landet kan äga rum, att underväxten upptager både fukt och näring ur 
marken till förfång för hufvudbeståndet. Det skulle vara synnerligen 
intressant få höra olika både teoretiska och praktiska erfarenheter i den 
riktningen. För min del lutar jag f. n. åt den äsikten, att man kanske 
vid de första gallringarna bör vara litet skonsam mot underväxten, men att 
den efter hand bör bort! I detta afseende bör dock litet större försik- 
tighet iakttagas på torr och mager mark. Att i normala bestånd å god 
skogsmark gallra 20—25 & och förnya denna gallring hvart 15:de eller 
