430 DISKUSSION. 
för, hvad riksdagen gifvit, men ett återstår, och det är att sätta resepenning- 
arna till ett rimligt belopp. Ha herrarna rest någon gång, så veta Ni, att 
det icke är billigt att resa. Nu begäres det, att en jägmästare, som har ett 
revir med kanske hundratals skogar, skall resa 100—150 dagar om året och 
betala hotellräkningar, landsvägsskjutsar och allt för 600 å 800 kronor. Tro 
herrarna, att detta är möjligt? Nej, absolut icke. Och sak samma med 
öfverjägmästarna. När de rest upp hvad de ha i reseersättning, få de antingen 
inställa sina resor eller också taga respengar ur egen kassa. Jag har för egen 
del 1,100 kronors reseersättning. Mitt distrikt omfattar 47/, län, och sträcker sig 
midt öfver Sverige, och det påfordras, att jag skall vara ute på resande fot ett 
hundratal dagar om året. Detta skall jag göra för 1,100 kronor! Jag ber de 
herrar riksdagsmän, som äro här närvarande, att försöka hålla sig ute på resor ett 
hundratal dagar om året, fara långa, långa sträckor på landsvägarna och be- 
tala hotellräkningar och så vidare allt för 1,100 kronor: 
Riksdagen måste vara betänkt på att ställa det så för jägmästarna och 
öfverjägmästarna, att dessa icke behöfva lägga ut för sina resor ur egen kassa 
eller nödgas inställa resorna. Detta senare låter sig svårligen göra, hvadan 
de vanligen få tillgripa den förra utvägen. Onskligt vore därför att riks- 
dagen ansloge härför nödiga belopp, ty att knussla på resepenningar för tjänste- 
män, som för statsskogarnas skötsel nästan ständigt böra vistas på resande fot, är 
en dålig hushållning. Det är blott detta jag velat lägga herrar riksdagsmär 
på hjärtat. 
Lektor Starbäck; Jag är mycket tacksam för det allra senaste yttrandet, 
men jag ber att såsom riksdagsman få vända mig till herr Wallmo och hans 
här närvarande kamrater och säga, att vi ha klart för oss, att på samma gång 
det särskildt nu i dessa bistra tider finnes en frikostighet, som icke kan öfvas 
af riksdagen och riksdagsmännen, det också finnes en missriktad sparsamhet. 
Jag skulle i afseende på detta senare vilja fästa uppmärksamheten på resultatet 
af en omröstning, som nyligen ägde rum angående ett nytt revir, som Andra 
kammaren var med om, men som i den gemensamma voteringen afslogs. Jag 
menar, att detta är en yttring af missriktad sparsamhet, som icke ens är 
lämplig under de svåra ekonomiska förhållanden, hvarunder vi för närvarande 
lida, och det är just med afseende på denna, som jag skulle vilja be om 
hjälp från landets skogsmannakår för att väcka en opinion, som verkligen 
visar, att det är missriktad sparsamhet, då man inskränker möjligheten att 
förverkliga de önskemål, som uppställts af öfverjägmästare Barthelson. För 
att Riksdagen skall få klart för sig, hvad det betyder att kunna gå fram på 
vägar, som framstående målsmän för skogsvården anvisat, behöfs, att det 
skapas en opinion, som kan bära fram den tanken, så att vi verkligen kunna 
vinna våra mål och få det, som alldeles riktigt behöfs — pengar för att 
sedan få mera pengar. Jag hemställer till alla skogsmän, att de riktigt ordent- 
ligt arbeta upp den opinionen, så att vi lyckas böja dem, som icke vilja inse, 
att missriktad sparsamhet är missriktad sparsamhet. 
