SKOGSVÅRDSFÖRENINGENS TIDSKRIFT, 1010, H. II. 
Några intryck från en studieresa till Danmark. 
Af GUSTAF LUNDBERG. 
Vi svenska skogsmän torde i allmänhet ej tillräckligt erkänna, att vi i 
mångt och mycket ha att lära af våra yrkesbröder i Danmark. Visserligen 
invänder mången, att de danska skogarna och de danska förhållandena äro 
så olika våra, att metoder och erfarenheter, som där pröfvats och vunnits, 
ej hos oss kunna tillämpas. Detta är en sanning med modifikation. Väl 
äro de danska afsättningsförhållandena i allmänhet vida bättre än våra. Kli- 
matet är där blidare, ehuru långt ifrån allestädes gynnsamt — nattfroster 
och kustlandsstormar lägga mångenstädes hämmande band. Skogsmarken är 
mestadels olik vår, i Danmark är den jämnare och stenfriare, men i fråga 
om näringsvärde ofta underlägsen Sveriges. Trots alla dessa olikheter tror 
jag dock, att vi ha mycket att lära både i fråga om skogsprodukternas till- 
varatagande och beståndsvården. Om än icke allt kan utan vidare omsättas 
och tillämpas hos oss, torde man dock från Danmark kunna hämta värde- 
fulla uppslag både i den ena och den andra riktningen. Den danska skogs- 
skötseln, sådan den bedrifves på de välskötta skogsdistrikten — och efter 
hvad jag såg under min resa, äro dessa i majoritet — stöder sig ej på slen- 
trianmässiga metoder eller på sväfvande antaganden. Den har skogar, som 
i hundratals år varit välskötta, och som kunna tjäna som ojäfaktiga bevis för 
lämpliga metoder och åtgärder, den har tillgång till profytor, som utvisa af- 
kastning och slutresultat af olika gallrings- och huggningsmetoder, följda un- 
der tidrymder af bortåt tre kvarts sekel, den har också profytor, studerade 
under hela omloppstider, hvilka utvisa vissa trädslags värde och företräden 
å olika marker. Men om också denna gamla skogskultur med sina resultat 
och minnesmärken kanske för oss är det mest imposanta, finnes en annan 
sida, som är lika nyttig att lära känna. Det är den genomgående intensiteten 
i både skötsel och hushållning, en intensitet, som ej slappas af för oss fabel- 
aktigt höga kostnader, blott de småningom förmå höja totala nettoafkastningen 
af reviret. Så är förhållandet med kostnader för kulturer, beståndsvård, väg- 
förbättringar, administration m. m. Jag tror, att man i Danmark mindre 
bryr sin hjärna med att undersöka, om det och det beståndet förmår förränta 
kulturkostnader och förränta sitt eget saluvärde efter löpande räntefot — det 
vet man, att det trots allt ej gör — men man är underkunnig om före- 
tagets stabilitet och nöjer sig med en vida blygsammare räntefot, om man 
ens kalkylerar i den riktningen. Man respekterar, hvad man ärft från fädren 
af skogskapital, och man sträfvar efter att ej förskingra detta. Visserligen 
sträfvar man efter högsta möjliga nettoafkastning för reviret i dess helhet, 
men framför allt efter att i framtiden ytterligare kunna höja densamma. 
