456 GUSTAF LUNDBERG. 
I och med detta måste man äfven i de flesta fall bortse från den an- 
nars så mångbesjungna och för tillfället kanske modärna ränteprincipen — 
åtminstone den afart af densamma, som vill jämföra skogskapitalet med annat 
lättrörligare kapital. En gifven följd af en sträfvan efter högsta möjliga netto- 
afkastning pr år blir att bevara stort skogskapital som blir desto svårare att 
förränta efter löpande räntefot ju sämre skogsmarken är. Min skildring afser 
ej att behandla skogsmatematiska spörsmål, det var endast i förbigående jag 
ville vidröra en uppfattning om ränteprincipen som jag trott mig spåra i det 
danska skogsbruket, en uppfattning, som enligt min mening vore värd mera 
beaktande hos oss. Jag menar nu först och främst, att vi vid tillgodogö- 
randet af vårt ärfda skogskapital borde känna oss förpliktade att återbära så 
mycket åt skogsmarken i form af kostnader för kulturer, beståndsvård o. d., 
att skogarnas framtida afkastning ej förminskas utan tvärtom ökas. Detta 
borde vara oss en plikt, äfven om vi veta med oss att de summor, som så- 
lunda nedlades, gåfve en säkrare, ja sannolikt mångdubbelt större ränta om 
de placerades 1 Grängesbergsaktier eller dylikt. Man tager sannerligen icke 
tillbörlig hänsyn till den omständigheten, att vårt lands ekonomi i så hög 
grad är beroende af våra skogar, om man söker tillämpa ränteteorien på våra 
i stort sedt magra skogsmarkers produktionsförmåga. Den som i all välme- 
ning pläderar för den uppfattningen, att man i skogsbruket bör tänka på lö- 
pande räntefot, utsår enligt min mening ett farligare gift än han anar. Äfven 
om man blott räknar med blygsamma 3 94, skulle detta helt säkert medföra 
som en konsekvens, att man afverkade all den skog, som trots beståndsvård 
och gallringar ej förmådde ränta sig efter denna räntefot; alla de marker, 
hvilka sålunda ej gåfve bättre afkastning än 3 9,, komme därför att ligga 
obrukade. Detta skulle i realiteten betyda detsamma som sköfling af större 
delen af det norrländska skogslandet, ja äfven andra landsändar, det vore 
detsamma som att afträda dessa områden till en annan nation. 
RF 
E3 
Det första revir, som jag under min resa besökte, var Köpenhamns 1:sta 
statsskogsdistrikt, bekant genom sina utomordentliga ungskogar. Reviret 
omfattar 1,454 hektar produktiv skogsmark, hvaraf 1,181 hektar äro beväxta 
med löfträd, hufvudsakligen bok, och blott 273 hektar med barrträd. Som 
de yngre åldersklasserna äro de förhärskande, är den nuvarande afverkningen 
ej särdeles stor, men den uppgår dock till 5,300 kbm. årligen. 
Pr hektar produktiv skogsmark utgör detta alltså 3,65 kbm., hvaraf något 
öfver hälften uttages genom slutafverkning och resten genom gallringar. 
Årliga kulturkostnaden uppgick 1905! enligt medeltal för trenne år till 
c:a 5,000 kronor eller 3,40 kr. pr har total skogsareal. 
För försålda effekter hade reviret samma år inbragt i rundt tal 77,500 
kronor. Utgifterna, inberäknadt löner, skatter, underhåll af byggnader m. m., 
belöpte sig samtidigt till c:a 38,000 kr. Alltså utgjorde revirets nettoöfver- 
skott c:a 27 kr. pr hektar skogsmark. 
Afsättningsförhållandena voro gynnsamma för nästan alla sortiment. I 
synnerhet stod bokveden här i högt pris. Famnved af bok betalades vida 
' Uppgifterna äro hämtade ur en för tyska skogsmän utarbetad »Fiihrer» år 1905. 
