466 GUSTAF LUNDBERG. 
att beskugga marken, som fast mera att hindra vinddraget mellan stammarna. 
Särskildt intressant var att iakttaga gallringens verkan i en vindkant af ett 
granbestånd å Giesegaard, där särskild skyddskappa af lämpligt trädslag ej 
planterats. I början hade man af fruktan för vinden endast varligt rensat 
ut torrträd och dylikt i ytterkanten, men vindhärjningen spred sig det oak- 
tadt och inträngde i beståndet, där trädens kronor snart rätt långt in började förete 
den sjukliga, barrfattiga och rodnande typen. Då börjades emellertid en 
annan taktik. Skovrider ANDERSEN ville förklara trädens sjukliga utseende 
genom gnidning eller piskning af träden sinsemellan och med undantag 
för de yttersta randträden, som lämnades åt sitt öde, påbörjade han nu 
kraftiga, hvart tredje år återkommande krongallringar bland de sjukliga trä- 
den. Först sedan hufvudträden nästan lösskurits ur beståndet och piskningen 
upphört, fingo träden åter den friska, gröna färgen och omedelbart intill 
vindkanten fanns nu en stormfast skyddskappa. MHvitgran användes mången- 
städes och ansågs som ett af de bättre träden för skyddskappor — »lexbel- 
ten». För snötryck, förorsakadt af påfrysande snöslask, ansågs den dock 
nästan ömtåligare än vanlig gran. 
Ehuru silfvergranen är ett trädslag, som börjat odlas i Danmark lika 
tidigt som vanliga granen, har den ej tillnärmelsevis samma utbredning och 
användning. Detta finner man ganska märkligt, då silfvergranen i allmän- 
het är betydligt härdigare än den vanliga granen mot 7;ametes-vindskador 
o. d., och då dess afkastning och pretentioner på markbeskaffenhet i det när- 
maste öfverensstämmer med granens. 
Väl anser man i allmänhet, att silfvergranen har något större preten- 
tioner på markbeskaffenheten än den vanliga granen, men om marken blott 
är någorlunda djup, kan säkert silfvergranen gå väl till äfven på mycket 
mager mark. Sålunda såg jag i den s. k. Brommeplantagen 1 mellersta Sjal- 
land ett medelålders silfvergranbestånd på magraste sand, som såg ganska lofvande 
ut, och där växtligheten föreföll lika god som 1 där befintliga vanliga gran- 
bestånd. Ehuru silfvergranens virke för en del ändamål är något underläg- 
set det af vanlig gran, har det ungefär samma afsättning. I frostländiga 
trakter är dock kulturerna af silfvergran vida ömtåligare än af gran. För- 
kulturer, vanligen med björk, måste företagas å öppna marker å sådana stäl- 
len. Sannolikt kommer dock deras odling mer och mer att utvidgas på 
granens bekostnad, hvarom äfven de yngre silfvergranbeståndens talrikhet 
vittnade. 
Bland åkommor å silfvergranen torde skadegörelse af en bladlus, Cher- 
mes picee, vara bland de otrefligare. Under en exkursion med Landbohoj- 
skolens elever till Nordsjzelland, hvari jag hade nöjet att deltaga, påvisades 
flerstädes af professor Boas märken efter dylika angrepp. Särskildt i Sonne- 
rups skog hade stor skadegörelse skett i ett nu omkring trettioårigt bestånd. 
Det är särskildt barken å de unga toppskotten, som angripes, och vanligen 
dör skottet bort, hvarefter en gren går upp och bildar topp, åstadkommande 
ett fult knä å stammen. Genom upprepade härjningar i detta bestånd hade 
stammarna svårt deformerats med flera på hvarandra följande knäbildningar, 
och oafsedt tillväxtförlusten var ju virkeskvaliteten svårt nedsatt.! 
! Som en egendomlighet kan omnämnas, att tillsynes samma slags bladlus innevarande 
sommar å Bjurfors kronopark synnerligen häftigt angripit där befintliga smärre silfvergran- 
planteringar trots dessas isolerade läge. 
