Ö GUNNAR ANDERSSON. 



flera arter uppstå, finna vi i den äldre tertiärtidens bildningar t. ex. 

 alar, alviar, askar, afvcnbokar, hasslar samt bland barrträden arter af 

 etien. Det var dock icke blott inom polarländerna som dessa typer 

 funnos, de voro helt säkert utbredda öfver vida områden af gamla och nya 

 världens norra del. Under tertiärtidens lopp \inna kontinenterna inom 

 bägge jordhalfvorna småningom allt större och större likhet med den 

 begränsning och den relief de nu äga. Nutidens mest framträdande 

 bergskedjor, såsom Pyrenéerna, Alperna och Kaukasus i Europa, An- 

 derna i Amerika, upptornas, och det .stora centrala medelhaf, som täckt 

 Europa och Asien från Frankrike till Kina, öfvergär småningom till det 

 \idsträckta stepp- och präriland det ännu är. 



J\Iot tertiärtidens midt finna vi så godt .som alla de släkten, hvilka 

 i dag sammansätta gamla ocli nya världens .skogar, färdigbildade. Be- 

 träftande arterna ställa sig förhållandena väsentligen olika hos oss och 

 t. ex. i Amerika. Där fortlefva nämligen äf\en många af de arter, 

 som träffas fossila i de arktiska trakternas, i Europas och Amerikas ter- 

 tiärlager, antingen oförändrade eller under mycket närstående former. 



Slutet af krit- och hela tertiärtiden är utan det minsta tvif\-el en 

 period för fallande temperatur, en vansklig tid för alla de gamla typerna 

 med fasta, svårböjliga vanor. Det är därför icke utan fog som man i 

 denna alltjämt fortgående värmeminskning velat se själfva hufvudorsaken 

 till den n)'skapelse, som bevisligen då ägde rum. Särskildt torde slutet 

 af tertiärtiden (pliocän) ha varit af den yttersta vikt för anläggningen af 

 de nuvarande europeiska skog.styperna, i all synnerhet för uppkom- 

 sten af ett nordligt bälte af barrskogar och ett sydligt af löfskogar. 

 Inga växtförande arktiska aflagringar af pliocän ålder ha emellertid läm- 

 nat oss närmare uppl\-sningar om dessa frågor, och vi veta därför icke 

 med säkerhet huru de skogar sågo ut, som vid den alltjämt fortgående 

 klimatförsämringen voro de sista inom de högnordiska länderna. Af allt 

 att döma måste emellertid just detta temperaturfall ha beredt tallen och 

 granen, hvilka vid denna tid funnos i nuvarande eller ytterligt närstående 

 form, en utbredningsmöjlighet som förut saknats. Få träd förmådde till- 

 passa sig till de nya, ytterligt vanskliga förhållandena: kort vegetations- 

 period med låg temperatur samt ringa eller ingen vattentillgång under 

 årets långa kalla tid, vintern. De få arter, hvilka, såsom några tall- och 

 grantyper samt ett par löfträdssläkten, ännu förmått bevara ungdomeas 

 plasticitet så väl, att de voro i stånd att öfvervinna sådana vansklig- 

 heter, blef\o i följd däraf skogbildare inom vidsträckta områden af det 

 norra halfklotet. Sådan är enligt min uppfattning utvecklingsförutsätt- 

 ningen för de oändliga, enformiga barrskogssamhällen, som intaga norra 

 delen af Asien, Europa och Amerika. Mot tertiärtidens slut hade de 



