SVENSKA SKOGARNES HISTORIA. 



lielt säl<ert en fullständigt likartad fysiognomi som i nutiden. Huru 

 (»lika var ej denna skogstyp mot de artrika blandskogar, om hvilka de 

 något äldre lertiärlagrcn på Spetsbergen, Grönland m. fl. länder bära 

 \ittne. 



Dessa sistnämnda skogssamliällen af den äldre typen veko med den 

 tilltaganile klimatförsämringen alltmer mot söder, och i Englands, Frank- 

 rikes, Ty.sklands, Italiens m. fl. länders ungtertiära lager finnas deras kvar- 

 lel\()r massvis inbäddade. De i öster och väster gående hafven och bergs- 

 kedjorna i Europa tilläto dem emellertid ej att vika undan så långt som 

 erfordrades, utan, inklämda mellan å ena sidan köldzonen i norden och 

 a den andra .Sydeuropas fjälltrakter eller de.ss hafsstränder, skedde en allt 

 kraftigare sortering; art efter 

 art dog ut i Europa. I 

 Nordamerika däremfjt, där 

 intet hindrade dem all vika 

 mot söder till varmari.: nej- 

 der, leha de i stort antal 

 ännu kvar. — (iallringen gaf 

 som \anligt de kvarvarande 

 ]ilats, och sä försiggick i lui- 

 ropa \ ill tertiärtidens slut san- 

 nolikt bildningen af just de 

 arter bland löfträden, som nu 

 äro de egentligen skogbil- 

 dande eller såsom buskar 

 spela någon mera betydande 



roll inom skogens vä.xtsam- 



Fig I. Kartskiss visande den skandinaviska inl.mds- 

 isens största utbredning samt omfånget af de landisar 

 som samtidigt täckte Alperna och andra Europas berg. 

 ^Efter G. De Geer.) 



hällen. Ett är säkert, att det 



är först i aflagringar från denna tid som man känner ett flertal af de arter, 

 som nu bilda Europas skogar. Under det hundratusental år som minst 

 torde förflutit sedan öf\ergängstiden mellan tertiär- och kvartär{)erioden, 

 ha de i del stora hela taget hållit sig oförändrade eller föga förändrats. 

 Det är särskildt i södra Frankrike, i nordöstra Pyrenéerna, Rhonedalen 

 och Franska centralplatän samt i Tyskland ungefär vid den 5o:de och 

 52:dra breddgraden mellan Rhens och Elbes tillflöden, inom Maindalen 

 och Thilringen, som man funnit och undersökt aflagringar från den yngsta 

 tertiärformationen (pliocäntiden) samt öfvergången från denna mot kvar- 

 tärtiden. Denna senares äldre afdelning utgöres som bekant af en pe- 

 riod, istiden, dä temperaturen .sjunkit så lågt, att ingen högre växtlighet 

 kunde existera inom det nordligaste Europa. Det fuktiga och kalla 

 klimatet föranledde att hela dess nordvästra del täcktes af en mäktig 



