ö GUNNAR ANDERSSON. 



inlandsis, om hvars omfattning en blick på omstäende lilla kartskiss ger 

 en god föreställning. 



Det centrala Europas skogar synas ännu under tertiärtidens senare 

 del ha varit synnerligen fattiga på barrträd, de lämningar som anträftats 

 inskränka sig till några enstaka fragment. Möjligt är emellertid att 

 barrskogarne intogo de högre liggande partierna, från hvilka vi ännu 

 icke känna några aflagringar. 



Granens (Picea excelsa pliocenica) lämningar äro inom den Franska 

 centralplatån iakttagna på en af de högst liggande lokalerna (Ce)-ssac 

 i Haute-Loire) tillsamman med en flora af vida nordligare t)-p än man 

 brukar finna i andra lägre liggande aflagringar. Inom Tyskland är gra- 

 nen funnen i yngre pliocäna aflagringar på ett par ställen nära Frank- 

 furt am Main. Samtidiga med istidens olika skeden') äro en hel serie 

 aflagringar inom England, Tyskland, Frankrike, Ryssland m. fl. länder. 

 I dessa ha granen s. a. s. med ett slag blifvit vanlig. Ej minst an- 

 märkningsvärd är dess förekomst inom södra England i de intressanta 

 »Forest-Beds», Rhens urgamla deltabildningar, utmed kusten af Norfolk. 

 I våra dagar saknas däremot granen helt och hållet säsom \ild pä de 

 15rittiska öarna. 



Tälten (Pinus silvestris) är ej känd från säkra pliocänaflagringar i 

 Frankrike, men hvad som från de nämnda ungpliocäna aflagringarna i 

 Maindalen och Thiiringen beskrifvits såsom egna utdöda tallarter är, af 

 afbildningarna att döma, uppenbarligen ingenting annat än lämningar af 

 vår vanliga tall. Afven i bildningar af samma geologiska ålder som istiden 

 är tallen mångenstädes funnen från England ända långt in i Ryssland. 



Anmärkningsvärdt är, att man knappast någonstädes i Pairopa på- 

 visat pliocäna lager, som ge rätt sluta till att bägge eller endera af 

 de nämnda barrträden där \-arit skogbildande på det sammanhängande 

 och dominerande sätt, som nu är fallet i vår världsdels norra del. Möj- 

 ligen ha dock sädana skogar verkligen funnits, ehuru deras kvarlefvor 

 ännu icke blifvit vederbörligen beaktade. 



Ännu oförklarad är orsaken såväl till granens försvinnande frän 

 västra Europa under istiden som ock till dess sena framryckande 

 öster ifrån, något som vi i det följande blifva i tillfälle att ytterligare 

 beröra. 



Löfträdsflorans allmänna utbildning inom mellersta Europa under 

 pliocän- och den äldre delen af kvartärtiden (istiden) visar ett allt fuU- 



I) Det torde vara bekant, att man numera i allmänhet anser att istiden åtminstone 

 tvenne gånger varit afbruten af perioder, »interglacialtider», som åt mellersta Europa 

 gifvit ett klimat åtminstone lika gynnsamt fijr växtlighet som det nu i mellersta Sverige 

 radande. Inom större delen af vårt land kvarlåg emellertid isen under hela istiden. 



