SVENSKA SKOGARNES HISTORIA. 9 



ständigare närmande till de nutida förhållandena, \are sig den enskilda 

 artens utbildning eller vaxtsruiihiillcnas uppkomst tages i betraktande. 

 Utrymmet tillåter oss emellertid icke att liar dröja vid andra an de allra 

 viktigaste bland de nutida arterna. 



Ekens släkte representerades under den mellersta tertiärtiden i Muropa 

 af ett mycket .stort antal arter, hvilka dock nästan alla ha sina närmaste 

 nu lefvande släktingar inom Amerika, medelhafsländerna och Persien. 

 Delta jämte liera anilra skäl berättiga till den slutsatsen, att Ouercus robur- 

 typen, till hvilken som bekant våra ekarter höra, är den )'ngsta grenen 

 ])ä eksläktets stamträd, h\'ilken först under pliocäntiden uppträder fullt 

 utvecklad. Ur de förut omtalade aflagringarna i Frankrike har man ut- 

 l)reparerat och imder olika namn beskrifvit en hel rad hithörande 

 former, af hvilka flertalet synes närma sig Ouercus sessiliflora och när- 

 stående sydeuropeiska former. Säkert är, att Ouercus robur, under hvil- 

 ket namn man kan sammanfatta våra (J. pedunculata och O. sessili- 

 flora, \ar allmänt utbredd i h.ngiand och norra delen af kontinenten 

 under kvartartidens förra del. Untler de perioder, dä isen hade sin 

 största utbredning, trängdes arten något mera åt söder, och då isen drog 

 sig tillbaka, utbredde den sig mot norr. ,-\f allt att döma, synes eken 

 ha sjjelat en ganska stor roll som skogbildande träd under dessa tider. 



i^ö/^släktet innesluter som bekant tvenne stora hufvudafdelningar, 

 den ena representerad af de antarktiska särskildt sydamerikanska arterna, 

 för den andra är vår vanliga bok en god t\-p. Denna senare har djupa 

 rötter tillbaka i tiden och tillhör ett af de tidigaste blomväxtsläkten, som 

 man känner. Redan under krittiden uppträder en bokart, Fagus prisca, 

 och i de arkti.ska trakternas tertiär finna vi Fagus deucalionis, som tycks 

 vara en direkt föregångare till den äfven i västra Europa allmänna Fa- 

 gus pliocenica, af h\ilken vår nuvarande Fagus silvatica kan betraktas 

 endast som en föga skild varietet. \'id kvartartidens inträde synes den- 

 samma ha haft ganska allmän utbredning, och inom mellersta Europas 

 med istiden samtida bildningar är den flerstädes anmärkt såväl frän 

 I--ngland som från kontinenten. 



lui uppräkning af de arter, som äro kända vid kvartartidens inträde, 

 skulle gifva vid handen, att nä.stan alla de träd och buskar, som äga någon 

 -större vikt inom den nutida svenska floran, förefunnos redan vid början 

 af denna period. Att ingen nybildning af arter i större skala försiggått 

 är sä mycket anmärkningsvärdare som de nu nämndas utbredningsom- 

 råde upprepade gånger förskjutits och desamma under den långa tiden 

 ställts under ganska växlande förhållanden. 



Summan af hela den ofvan gifna framställningen är emellertid, att 

 när don tid kom, då isen smälte och drog sig undan frän Skandinavien, 



