1 6 GUNNAR ANDERSSON. 



Skandinavien med kontinenten. Den existerade redan vid istidens slut 

 (se fig. 2) och ägde bestånd så länge, att vida områden af hvad som 

 nu är haf inom det sydvästra baltiska området voro liksom det nuvarande 

 landet täckta af frodiga ekskogar. Ännu på ett djup af 13 m. har man 

 långt ute i sundet mellan Köpenhamn och Malmö funnit torfmossar med 

 en ekzon, rik på lämningar af ekskogens karakteristiska växtarter, och 

 inom andra dylika underhafsmossar hvilar ekzonen åtminstone fler- 

 städes på en utpräglad furzon. Så fullständigt utträngde emellertid 

 ekskogen inom Danmark och det sydligaste Sverige tallskogen, att 

 man i mossarnas ekzon vanligen icke kan framleta det minsta spär 

 af tallen, och dock ligga ett par decimeter djupare ned i torflager 

 bildade under stridens tid de bägge trädens spillror intimt blan- 

 dade med hvarandra. På större djup saknas hvarje spår af eken. 

 Med eken förenade sig eller följde de växtarter, som än frodas 

 t. ex. i de gotländska eller öländska löfängarna eller i de numera få 

 och spridda ekskogarne inom södra Sverige upp mot Mälartrakterna. Lind, 

 lönn, ask voro jämte björkarterna ständiga följeslagare till eken; talrika 

 buskar såsom hassel, kornell, olvon, brakved m. fl. m. fl. träflas ständigt 

 i mossarnas ekzon liksom i de ekskogar, som ej alltför omsorgsfullt 

 »vårdats». Med ett ord, ekskogen har varit Skandinaviens artrikaste 

 och yppigaste skogssamhälle. 



Allt efter som klimatet blef blidare, framträngde ekskogen mot norr. 

 De lärde tvista dock om den lyckades undantränga tallskogen öfverallt 

 inom Småland och urbergsområdena i Svealand. För min del anser jag 

 inga som helst bevis hafva lämnats härför, jag är tvärtom öfvertygad, 

 att ekskogen inom dessa trakter intagit hufvudsakligen de områden, 

 som kulturen sedermera lagt under sig, hvaremot den kargare och grun- 

 dare marken i ej ringa omfattning varit bevuxen med tallskog och 

 andra växtsamhällen. — Mossarnas vittnesbörd lära oss, att ekskogar 

 fordom sträckt sig längre mot norr än i våra dagar. Dess nordgräns 

 torde ha gått genom mellersta Värmland, södra Dalarne öfver Vess- 

 man och Runn, Gästriklands och södra Helsinglands kusttrakter, sanno- 

 likt ända upp mot Dellensjöarna. 



Då den äldre stenålderns folk utbredde sig från Danmark utmed 

 Sveriges kusttrakter till mellersta Sverige, var eken våra skogars herre, 

 och det synes mig otvetydigt, att ett af människans hufvudarbeten under 

 de omkring tiotusen år, som sedan dess torde ha förflutit, varit eksko- 

 garnas förstörande. I allmänhet ha de ju fått lämna plats för åker och 

 äng, men mångenstädes skulle de dock, om de ej misshandlats, till 

 allmän nytta och glädje kunnat stå kvar. 



Nyss nämndes att eken nått längre norrut än i våra dagar. Så 



