22 GUNNAR ANDERSSON. 



luifvudsals-en är att boken inom sä ^odt som hela Götaland visar sig fullt 

 härdig och spridningsduglig. Mångenstädes kunde den därför vara värd 

 ännu mera stöd och hägn än hittills inom den nordligaste delen af dess 

 utredningsområde kommit densamma till del. 



Inom de nyssnämnda trakterna mötas boken och granen, och vi skola 

 sluta denna fram.ställning med en kort erinran om det si.stnämnda trädets 

 historia i värt land. Så snart isen smält bort, utbredde sig den arkti.ska 

 f^oran och efter ilen äfven .skogen utmed O.stersjöns ö.stra .sida lika\äl 

 som utmed dess västra. Man synes ock af de få undersökningar, .som 

 hittills blifvit gjorda, kunna antaga samma utvecklingsgäng inom Öster- 

 .sjöprovinserna och F"inland som hos oss. Vid ett visst skede af post- 

 glacialtiden uppträdde, analogt med mongolinvasionerna årtusenden senare, 

 granen inom dessa länders tall-, björk- och ek.skogar. Orsakerna härtill 

 äro fullkomligt gåtfulla och komma väl att förblifva så till dess det 

 nordliga Ry.sslands växtförande postgiacialaflagringar närmare .studerats. 

 lut är emellertid säkert, att granens anlopp ej såsom mongolernas bröts 

 inom Rysslands gränser, utan sedan den en gång infunnit sig, spred den 

 sig uppenbarligen jämförelsevis mycket hastigt inom det finsk-svenska 

 urbergsområdet. Det var först sedan eken och öfriga köldömmare löf- 

 träd redan nått sin största utbredning, som granen blef skogbildande 

 inom Sverige. I Norrlands torfmossar finner man ofta mer än meter- 

 tjocka torflager med rikliga granlämningar. Längre i söder bli de gran- 

 förande lagren mindre mäktiga, och norra Småland hyser de s\-dliga.stc 

 hittills kända mossar, där granlämningar träffats. Lika litet som boken 

 synes granen inom den Skandinaviska halfön ha nått den utbredning, 

 som de klimatiska förutsättningarna medgifva. Huru denna i .själfva 

 verket gestaltar sig, framgår af omstäende kartskiss. 



De nu framlagda hufvuddragen i de svenska skogarnas historia visar 

 o.ss, att naturen .själf hållit .skogen i ett visserligen sakta fortskridande, 

 men dock ständigt kretslopp. Med människans talrikare uppträdande 

 har en ny, ofantligt viktig faktor i skogens historia tillkommit. Hon får 

 dock icke glömma att hennes makt öfver skogen blir \erkligt genom- 

 gripande först då hon lärt .sig ej blott förstå utan äfven följa de eviga 

 lagar, som länka bäde hennes eget och hennes skogars lif 



