24 J- o. AF ZELLEN. 



heten å angränsande fastmark, sänka grundvattnet i denna. Genom 

 vetenskapliga undersökningar under senaste tredjedelen af förra århundra- 

 det hafva emellertid förutvarande såsom axiomatiskt ansedda meningar 

 om skogarnes infl\-tande på markens fuktighet, pä jordvattnet (skikt- 

 \'atten) ocli grundvattnet fått lemna rum för andra, helt nya åsikter. Af 

 dessa undersökningsresultat i skogs- och vattenfrågan»' anse vi oss 

 böra i .största korthet lemna en redogörelse, så vidt däraf beröres här 

 före\arande ämne. 



Uti slutna skogsbestånd, i synnerhet af barrträd, stannar en betydlig 

 del af nederbörden i trädkronorna. För tall- och granskogar i Tysk- 

 land angifves, att endast två tredjedelar af regnvattnet når marken. Men 

 om alltså marken å fritt land tillföres en större vattenkvantitet, måste å 

 andra sidan tagas i betraktande, att jordytans afdunstning är mindre i 

 skogbeväxt mark och att tlärför en större procent af ytvattnet där upp- 

 tages såsom silvatten i de lägre jordlagren. Vid lika beskaffenhet hos 

 bestånden utöfvar intensiteten och mängden af nederbörden ett starkt 

 inflytande på storleken af den vattenkvantitet, som kommer markytan 

 till del. Svaga tillfälliga regn stanna helt och hållet i trädkronorna och 

 blott ä luckorna i skogen lyckas markytan få någon del däraf I samma 

 män nederbörden blir ihållande, minskas trädens återhållande förmåga, 

 liksom naturligen skogens .större eller mindre slutenhet därpå utöfvar 

 inflytande. Skogbeväxt mark blir dock städse vattenfattigare, än den 

 utan vegetation, till följd af att träden under vegetationstiden, liksom 

 andra \ä.\ter, genom rötterna upptaga högst bet}'dliga vattenmängder 

 ur jorden. Löfträden äga i detta hänseende större förmåga och fordra 

 alltså för sina starkt transpirerande blad mer vatten, än barrträ- 

 ilen, hvilka lättare anpassa sig efter förhållandena. Särskildt tallen kan 

 visa sig vara mycket förnöjsam i fräga om \'attenförbrukning. Om de 

 täta barrskogarne detta oaktadt förete i det hela mindre fuktig markyta 

 än löfskogarne, så beror detta af att de senare, såsom nyss angifvits, 

 ej i lika hög grad uppfånga och bibehålla regnvattnet i kronorna. För- 

 mågan att uttorka marken växlar i öfrigt högst betydligt efter bestån- 

 dens täthet och blad-(barr)rikedom, men är störst i de slutna medel- 

 ålders bestånden. Gamla, glesa skogar och ungskogar stå därutinnan 

 långt efter. Vid jämförelse mellan andra växtsamhällens inflytande i 

 sagda hänseende, har iakttagits, att under hela året vattenhalten är störst, 

 särskildt i de djupare jordlagren, uti mossbetäckt mark, mindre uti bok- 

 och granbeväxt och minst uti gräsmark, beträffande den sistnämnda i 



' Efter Ernst Ebermayer, Einfliiss Oer W.ilder auf die Bodenfeuchtigkeit, auf das Sicker- 

 « asser. 1 900. 



