26 J. o. AF ZEI.LKN. 



tagande friställning af traden ocli gcnimi luckor attaga dock deras ilra- 

 nerandc egenskaper. Man har iakttagit, att försumjiad mark genom att 

 försättas i skogbärande skick i samma män torrlagts som sk-ogen slutit 

 sig och tillväxt samt att efter skogens af\'erkning eller utglesning den 

 förutvarande försumpningen i regeln återkommit. Flera exempel kunna 

 härpå anföras. Förklaringen är med det of\-an anförda gifven. 



Skogarnes kolossala vattenförbrukning orsakar, att vid lika jord- 

 månsförhållanden grundvattnet i skogsjorden är mindre än i omgifvande 

 fritt land. På .sommaren tillföres såsom silvatten undergrunden i skogen 

 endast några få procent af nederbörden, dä däremot pä vintern och 

 våren betydlig del däraf magasineras säsom skiktvatten till förbrukning 

 under vegetationstiden. På fritt land nedsjunker hela året, alltså äf\en på 

 .sommaren, en betydlig del af nederbörden till grundvatten. Det är också 

 iakttaget, att grundvattnet vid lika nivåförhållanden står betydligt högre 

 på fritt land än i skogen. Af den omständigheten, att skogbeväxt mark 

 sålunda inom rötternas område i viss grad torrlägges, bör dock ej dra- 

 gas den slutsatsen, att hvarje skogbeväxt mark blir på djupet mer vat- 

 tenfattig än obrukadt land eller ängs- och åkermark i allmänhet, utan 

 endast, att så är fallet vid i öfrigt lika förhållanden. 



På grund af dessa exakta undersökningar måste åtminstone för 

 slättlandsförhållanden fastslås, att den föreställningen, att skogarne öka 

 grundvattnet och bilda vattenbehållare för källornas vidmakthållande ej 

 håller streck. Däraf följer att brunnars och källors vattentillförsel ej 

 ökas utan minskas af skogarne, så \idt det nu rör sig om slättlands- 

 trakter. Afven om skogarnes inflytande på markfuktigheten, på sil- 

 och grundvattnet under vissa förhållanden måste blifva lika i bergs- 

 trakter som på slättlandet, så visa sig dock i höglägena väsentliga olik- 

 heter. Genom regn- och snövattnets ytliga bortflöde från berg och kala 

 sluttningar tillföras de skogbeväxta markdelarne där betydligt mer vatten 

 än på jämnt land. Naturligt är det äfven, att skogens vattenförbruk- 

 ning och torrläggande inflytande aftager uti höglägena, emedan vegeta- 

 tionstiden i dessa är kortare och transpirationen hos träden mindre till 

 följd af en lägre medeltemperatur och större relativ luftfuktighet. Difie- 

 rensen mellan vattenhalten hos en skogbeväxt och ej skogbeväxt yta 

 blir därför mindre ju högre upp man kommer. Däraf kan förklaras 

 vattenrikedomen uti höglägena, i synnerhet på högplatåerna. Ju mer 

 terrängen där är ägnad såsom vattenbehållare, dess större blir vattenöfver- 

 flödet, medförande på kalhuggna områden benägenhet för försum|)ning 

 och mossbildnin". 



