52 CA. HOLLGREN. 



jade dock fällan, som var lång och smal, sjunka ned i dyn i följd af 

 min kroppshyddas tyngd samt vinglade hit och dit, hvilket gjorde, att 

 jag hade svårt att utan ansträngning hålla mig kvar på sittplatsen. För 

 att undgå risken att trilla omkull i dyn, måste jag balansera med krop- 

 pen efter som fällan gjorde sina öfverhalningar. Men på jakter få rman 

 ju ej vara kinkig i något afseende, och jag fann mig därför i situatio- 

 nen och började så klargöra mitt gevär och mina patroner, medan jag 

 ännu kunde begagna mig af lyktans sken, hvarefter allt var redo till 

 aktion. 



Med fötterna i vattnet sitter jag nu i kolmörkret pä min vacklande 

 tron. Allt är så tyst och så ödsligt, intet ljud höres, blott sorlet från en 

 .skogsbäck fjärran bort, hvilkens belägenhet jag söker i minnet åter- 

 kalla. Det är det s. k. »Danska fallet» uppe i >omarken>, som bru- 

 sar. Sägnen maler, att det erhållit sitt namn däraf, att under ett krig 

 mellan Danmark och Sverige många danska krigare under en nattlig 

 reträtt störtat utför de höga klippor, som omgifva fallet, och däruti 

 funnit sin graf En af mig i närheten af detta fall i jorden hittad 

 faschinknif kan måhända gifva stöd åt sägnens realitet. Tystnaden är 

 graflik. Andtligen ett ljud! Det är en enkelbeckasin, som ömsar plats 

 i mossen och därvid låter sitt sträfva lockljud tona, hvilket så här 

 i nattens mörker förefaller behagligare än eljest. Jag är då ej ensam 

 lefvande varelse här. 



Klockan lider nu mot 5, och den idoge landtmannen börjar sitt 

 sträfsamma värf Ett par tröskslagor afbryta morgonens stillhet och 

 lifva genom sina jämna, rytmiska slag upp ens sinne. En arbetsvagn 

 skramlar på den aflägsna frusna landsvägen. Dagen randas. De välbe- 

 kanta tonerna från några förbiflygande domherrar och bergfinkar vittna 

 att sommarens tid för länge sedan flytt. 



Tst! Ett doft sus höres i luften och det rasslar till i de frusna 

 starrtufvorna ute på mossen. Där ha vi första tuppen! Han kom innan 

 det på långt när var skjutljust. Jag anstränger mig för att se honom i 

 mörkret, men det är omöjligt. Han sitter stum och orörlig, kanske har 

 han anat oråd — han har ej sett kojan förr. Efter en lång stunds 

 spejande i halfdunklet, tycker jag mig finna honom mellan ett par tuf- 

 vor och klipper till på »Guds försyn» — bom! Det var en tufva jag salu- 

 terade, och tuppen reser i väg. 



Det dagas allt mera. En lätt dimma hvälfver sig som ett tunt 

 skir öfver mossen, kommande denna att te sig som ett landlöst haf. 

 Återigen slår en tupp ned och börjar genast blåsa »tjouisch», spänna 

 ut sin vackra lyra och så slå an sitt bullrande spel, likasom ville han på 

 en gång gifva tillkänna, att leken nu på allvar skulle taga sin början. 



