LITTERATUR. 79 



skogariies vegetation ur mera allmän synpunkt, ufvergär författaren till skildrandet 

 af barrskogarne. Mera detaljeradt omtalas här tallhedar, mossrika tallskogar (för- 

 fattaren använder den mindre betecknande benämningen »mossig»), mossrika barr- 

 blandskogar och granskogar, försumpade barrskogar samt gräs- och örtrika barrskogar. 

 I en särskild afilelning skildrar författaren vegetationc-ns utveckling efter skogseldar. 



Under rubriken löf.skogar omtalas bjiirkskogar, aspdungar, strandsnär, lund- 

 dälder, löfängar, lundbackar, ekskogar och bokskogar. Det .skildrade förloppet af 

 björk.skogens förvandling till barrskog håller ej alltid streck, då t. ex. i södra Sverige 

 björken (15. verrucosa ibland förmår undantränga tallen. — Då författaren anger, 

 att boken .som skogsbildande träd är inskränkt till> förutom Skåne och södra 

 Blekinge, .sydvästra Halland, beror det säkert på ett misstag, emedan de åter 

 stående bokskogarna i Halland, fränsedt något å östra delen af Hallandsås, finnas 

 mest i mellersta Halland öster om Varberg och norr om Halmstad. Bokens och 

 granens täflan utfaller ej alltid till bokens fördel utan man ser äfven ofta exempel 

 på motsatsen, t. ex. genom spridda yngre och medelålders granars förekomst i bok- 

 skogen. 



Beskrifningen öfver skogarnes utbredning åtföljes af en ypperlig karta, som 

 tydligt i stora drag angifver våra skogsträds utbredning. Kartan skiljer mellan 

 fjällregionen, björkregionen, norra barrskogsregionen, södra barrskog.sregionen 

 (bättre och mera betecknande benämning för den förr s. k. ekregionen) samt 

 bokregionen. 



Till sist lämnas en kort redogörelse öfver våra skogars historia. 



Arbetet prydes förutom af den omnämnda kartan af 5 verkligt goda illu.stra- 

 tioner af några skogstyper samt 3 sidor med mycket trefliga reproduktioner af 

 pressade exemplar öfver de vanligare markväxterna i våra skogar. Skada är att, 

 när dessa i texten omtalas, endast det svenska namnet förekommer. De flesta torde 

 nog ej veta livad t. ex. rotjäske, hultabräken, skogskorsörten och hömjölken är. I 

 vårt land, där artkännedomen af växter står ganska högt, äro nog ofta, äfven för 

 mindre belästa personer, de latinska namnen mera populära och bättre kända än 

 ovanliga svenska. 



Det lilla häftet rekommenderas till alla. livilka önska en kort sammanfattning 

 af hvad som hittills är skrifvet om våra skogar från mera botanisk synpunkt. 



De nordiska trädens arkitektonik af F. R. Kjellman, Stockholm 1902, P. A. 

 Norstedt & Söners förlag (Föreningen Heimdals folkskrifter n;r 77). Pris; 20 öre. 



Författaren skildrar trädkronornas form, hvarvid trädens arkitektoniska olik- 

 heter ange, att deras uppbyggande sker efter olika lagar. Härvid karakteriseras 

 tre skilda hufvudtyper. Den första af dessa företrädes af granen, hos hvilken 

 hvarje nytt årsskott ligger fullständigt i samma axel eller samma räta linie som 

 föregående Srsdel. — I den andra gruppen arbetar hvarje växtpunkt endast ett år, 

 hvarefter den ersattes af en på sidan om den, men i dess omedelbara närhet nyan- 

 lagd växtpunkt, hvilken året efter det moderskottets längdtillväxt upphört utväxer 

 till ett nytt moderskott etc. Detta sidoskotts längdaxel sammanfaller med moder- 

 skottets och bildar skenbart ett helt med detta. Denna grupp representeras af 

 almen och linden. — Till den tredje gruppen räknas lönnen och rönnen, hos hvilka 

 trädens förgrening föranledes af blombildning i grenens eller skottets topp. En 

 del skott hos dessa träd tillväxa dock i längd under en följd af är liksom hos 

 granen, tills blomning sker och förgrening inträder. Medan lönnen af våra trädslag 

 har den minst rediga (mest risiga) kronan, är arkitektoniken hos granen mest 



