EN AI.I.MÄN PLANTEKINGSDAG. IO3 



inåtte ingå som läroämne vid foli<.sl<()ieiäi-areseminarierna liafva nämligen 

 <,'cnom förbundet eller dess lokala afdelningar blifvit gjorda åtminstone 

 hos ärkel>isko])cn i Uppsala samt biskoparnc i Västerås, Växjö, Kalmar, 

 Karlstad, Skara och Göteborg, af hvilka de tre sistnämnda utfärdat cir- 

 kulär i ant)'dd anda till skolråden inom sina stift. 



I den fniska titlningen Hufvudstadsbladet>' skref undertecknad i 

 hörjan af januari månad en artikel »Planteringsdag» i syfte att inom 

 dotteriandet mana till u])pmärksamhet på denna betydelsefulla fråga och 

 om möjligt ett behjårtande däraf Redan i slutet af februari månad 

 hade jag också glädjen alt i tidningarna läsa att »Forstföreningens be- 

 styrelse har beslutit \;inda sig till skolöfverstyrelsen med framställning 

 om, att ilenna ville bestämma en viss dag på våren till jilanteringsdag 

 i alla ]'"inlands folkskolor. Därjämte har bestyreisen beslutit att instun- 

 ilande höst i tillsvidare tre af landets län anordna planteringskurser för 

 folkskollärare. Kurserna skulle fortgå en eller ett par dagar, och under- 

 \isningcn \orc såväl teoretisk som praktisk. Föreningen skulle bestrida 

 kostnaderna för dagtraktamente åt lärare och forstvårdskonsulenterna 

 samt ])lantorna och fröna.» 



Jag tillåter mig till sist att citera några ord ur en min uppsats om »Skog- 

 vaktaren och hans yrke» i 2:a häftet af tidskriften »Skogvaktaren», årg. 

 1902: »Vi äro nu inne på ett område, där skogvaktarens verksamhet ej 

 torde \ara minst betydelsefull. Ar man genomsyrad af hängifvenhet för 

 en ideell sak och alltså genom hela sitt lif, sina sträfvanden och sitt fram- 

 trädande däråt ger uttryck, måste man efter hand ofelbart på\erka andra 

 mod den .starka, goda viljans makt. Få detta sätt skulle h\arje skog- 

 vaktare i vårt älskade fädernesland kunna vara en eld, som spred gni.stor 

 och ljus omkring sig. Detta behöf\er på intet sätt ske med något slags 

 extra sprakande • — ty sådant kan skrämma bort andra eller slunga )Ta, 

 förödande gnistor i håret på folk, utan den jänuia, lugna elden är nog 

 häst. Den \ärmer ända in i hjärtat och manar med det goda föredö- 

 mets makt. Fustar man sedan på med ett litet ärligt och manligt ord 

 ibland, lar det no" bli flamma till sist och så småningom flera eldar. 

 Min mening är att här framhiilla den .stora, fosterländska uppgift, som 

 skogvaktaren har alldeles osökta tillfällen att tillgodose under sina arbeten 

 i skog och b\gd: att lära hvarje skogsägare att vårda sig om skogen, 

 sä att denna icke lättsinnigt förödes utan i stället bringas i allt högre 

 afkastning. Alla, som äro lyckliga att få bo på landet och slippa lefva 

 i stora stadssamhällen, haf\a redan från tidiga barnaår en mer eller 

 mindre medveten kärlek till skogen. Men det är här som eljest: lätt- 

 sinnet bringar den rena kärleken om lifvet! Nu är det nog så, att en 

 och annan af de äldre till sist tröttnar på lättsinnet — och då är rätta 



